719 
och låta dervid höra tjutande och vrålande läten, som kunna 
höras på långt afstånd. De yngre närma sig mera till kusterna, 
och dessa träffas derföre mera ofta inne uti skärgårdarne samt 
inne i vikarne. Det har någon gång händt , att ett yngre individ 
begifvit sig upp på land och företagit en längre vandring. Det 
var nemligen en ung gråsjäl, som, enligt hvad ofvan pag. 669 
blifvit anfördt, hade i Upland vandrat 4 7-2 niil på landet^). 
Gråsjälen är i allmänhet skygg, och flyr undan i god tid. Oak- 
tadt denna skygghet kunna de genom lockning, d. v. s. efter- 
härmning af deras läte, eller ock genom musicerande på jägar- 
horn m. m. stundom förmås att komma inom skotthåll -). Uti 
Sv. Jäg.förbundets Nya Tidskr. , 2:dra årg., pag. 235, berättas, 
huruledes hafstruten (Larus marinus) stundom varnar själen, 
då någon fara hotar honom. Gråsjälen lefver hos oss uteslutande 
af fisk , och hans starka tänder utvisa, att han| är ett glupskt rof- 
djur. Under hösten och vintren tilltager han i fetma så länge 
dagarne aftaga, och han är fetast strax före Julhelgen. Då da- 
garne sedermera tilltaga, aftager deremot fetman. Denna är 
emellertid icke så stor, att han flyter på vattnet, då han blir 
skjuten, såsom förhållandet är med vikaresjälen. Enligt Cneiff, 
stiger en fullvuxen gråsjäls vigt till 18 lisp., och häraf utgöres 
hälften af späck, då han är fetast. Holmers uppgifver späckets 
vigt af en stor gråsjäl till 10 å 12 lisp. J. E. Wellander 
uppgifver en stor gråsjäls vigt till 25 å 30 lisp. De gamle 
hanarne äro modige och ilskne, och försvara sig, då de blifva 
anfallne, samt gå stundom dervid t. o. m. anfallsvis till väga, 
och kunna tillfoga själskyttarne svåra bett, om desse icke i tide 
draga sig undan. De kunna dervid med ganska stor hastighet 
framvältra sin tunge kropp, samt resa sig högt upp. 
Cneiff uppgifver, att parningen sker vid midsommartiden, 
och samma uppgift återgifves i Skand. Fauna; men Holmers 
säger, att parningstiden är i slutet af Augusti och i September. 
Dessa uppgifter stå i strid med hvarandra, och ingendera af 
dem synes öfverensstämma med verkliga förhållandet. Af en 
själskytt från Koslagen hafva vi en gång erhållit den uppgiften, 
1) Tidskr. för Jägare och Naturforskare 1832, pag. 246; och Skand. 
Fauna, Däggdjuren, 2:dra nppl. pag. 273. 
2) Holmers, anf. st. pag. 9; och Sv. Jäg.förb:s Nya Tidskr., 6:te årg. 
pag. 43. 
3) Sv. Jäg.förb:s Nya Tidskr., 3:dje årg. pag. 38. 
