785 
lymplia, men denna är redan då utomkring omgifven af en upp- 
svälld ring af svartaktigt violett färg, och innehållande blodkärl 
och bildningsämnen. Denne ring är första begynnelsen till det 
nya hornet, som således börjat bildas innan ännu det gamla 
fallit. Den utbreder sig snart öfver hela ändan af rosenstocken, 
och frän den afsättes rosenkransen, och bildas till en början 
hornets nedre ända, efter hvilken de öfrige delarne af hornet 
med en förundran svärd hastighet utvecklas. Vid hvarje horn- 
fällning går en del af rosenstockens öfre ända förlorad, och rosen- 
stockarne blifva derföre med djurens stigande ålder och tillväxt 
kortare och vidare. Med rosenstockarnes tilltagande i vidd följer 
naturligtvis hornens tilltagande i tjocklek. Dermed följer äfven 
en starkare utveckling af rosenkransen, en större längd eller 
bredd af hornen , och vanligen ett större antal af utskott eller 
taggar i). 
Hjortdjuren hafva i allmänhet en vacker och proportioner- 
1ig, ehuru något kort kroppsform, med rät och jemn rygg, och 
rund länd, och med smärta och höga extremiteter. Nosen har 
oftast ett naket rliinarium, eller nosspets: mule. Ögon och 
öron äro vanligen stora, och strax framom hvartdera ögat är 
merendels en grop, som leder till en så kallad tårsäck (sinus 
sehaceus). Halsen är medelmåttig eller kort. Svansen är kort, 
och stundom saknas tydlig sådan. 
De lefva i polygami. Honan har 4 spenar, och föder 1, ehuru 
ej sällan 2:ne, och stundom 3 å 4, eller t. o. m. någon gång, 
såsom ofvan blifvit anfördt, 5å6 ungar. De äro lifliga, skygga 
och snabba djur, och hålla sig merendels i skogiga trakter, 
stundom i bergstrakter, och stundom på gräsbevuxna slätter. 
Då hanarne hafva fällt sina horn, gömma de sig i början un- 
dan, och undvika hvarje tillfälle till strid, och ådagalägga m^od- 
löshet, och i allmänhet ett nedstämdt temperament 2). Deras 
föda består af löf , qvistar, bark , lafvar, ollon , blommor, gräs 
m. m. Denna familj har en mycket vidsträckt utbredning, och 
är representerad i alla verldsdelar, med undantag af Australien. 
1) Max ScHMmT omnämner, att det någon gång händer, att det gamla 
hornet icke faller af, då det nya börjar bildas, och att basen af det förra 
till dels ömsintes af det sednare, samt upplyftes af detta och blir fästad 
vid detsamma. 
2) EnUgt benägen uppgift af Herr Carl Möller skall råbocken, då 
han fällt hornen, nedtrampa dem i jorden så, att de blifva dolda. 
