828 
någon gång att den bortlägger sin naturliga skygghet och' rädsla. 
Så t. ex. visar sig stundom modren modig i försvaret af sin 
späde unge ; och hanens ilska under tiden för brunsten är någon 
gång så stor, att han blir farlig äfven för menniskan. Detta 
sednare skall isynnerhet vara förhållandet med sådane hanar, 
som i kampen om honorna blifvit öfvervunne, och derigenom 
råkat få elakt Ijmne. Under brunsttiden skall hanens ilska och 
häftighet förhöjas genom förtäringen af sqvattra. Förtäringen 
af en massa säd verkar stundom berusande på honom, och gör 
honom modigare. Uti Sv. Jägareförb:s Nj^a Tidskrift, 6:te årg. 
pag. 35, omtalas en ung elgoxe, som i Maj månad hade slagit 
sig ned uti en torpares rågåker, med begärlighet förtärande rå- 
gen , och som icke ville låta mota sig derifrän , utan med ilska 
anföll dem, som försökte köra bort honom. Då elgen är retad, 
stryker den öronen bakåt, liksom hästen, och reser upp manen, 
och får derigenom ett grymt utseende. Sina likar anfalla elg- 
hanarne vanligen med hornen, men mot andra fiender, t. ex. 
menniskan och rofdjuren, försvara de sig för det mesta med 
framfötterna, och stundom äfven med bakfötterna, och de stötar, 
som de dervid gifva med sina spetsiga klöfvar, äro mycket 
farliga, samt fruktade både af björnar och vargar. — Enligt af 
Darellis iakttagelser lär elghanen icke vara fullt utvuxen förr 
än vid 7 ä 8 års ålder. 
Man har många gånger uppfödt elgkalfvar, som blifvit 
tagna strax efter det de blifvit framfödde. Några få dagar efter 
födseln äro de redan så snabba i sitt lopp, att de icke kunna 
tagas. I början äro de svåra att föda och hålla vid lif, och de 
flesta blifva då hemfallna åt döden. Genom ändamålsenlig be- 
handling och ospard möda lyckas det dock; och om man der- 
effcer låter dem hafva någon frihet, d. v. s. icke instänger dem 
i någon trång inhägnad eller mörkt rum , utan umgås med dem 
med moderlig ömhet, blifva de tama och tillgifna, som hundar. 
Man har t. o. m. lyckats att till en del inöfva dem till ridning 
och körning , ehuru de icke blifvit fullt pålitliga. En och annan 
gång hafva de durkat med ryttarne, och skenat med åkdonen, 
och med dessa efter sig hoppat öfver grindar, m. m. d. Den 
stora tamhet, till hvilken man för öfrigt lyckats bringa dem, 
gifver emellertid anledning till den förmodan, att elgen, efter 
några få på hvarandra följande generationers tämjande, skulle 
kunna blifva fullt tam och användbar som dragdjur. Den ilska 
