829 
och uppstudsighet, som påkommer honom under , brunsttiden, ocb 
som då någon gång visat sig såsom raseri, skulle sannolikt så 
småningom minskas , och om den detta icke "^gjorde , kunde den 
förekommas genom kastrering af de individer, som icke behöfdes 
såsom afvelsdjur. De märkligaste försök till elgens tämjande, 
som blifvit gjorda här i landet, äro utan tvifvel de af Isak af 
Darelli vid slutet af förra seklet. De beskrifvas af honom i K. 
Vet. Akadis Handl. för 1819, pag. 207- 235. 
Enligt sednare iakttagelser ^) inträffar elgens brunst i slutet 
af Augusti och början af September. Enligt äldre uppgifter 
skulle den inträffa en månad sednare. Enligt af Darellis iakt- 
tagelser å den af honom uppfödde elghanen, inträffade brunsten 
i början af September. För hanen varar den sannolikt större 
delen af September månad, och enligt somliga uppgifter till 
denna månads slut. Enligt hvad som uppgiives i Sv. Jägareförbis 
Nya Tidskrift, 7:de årg. pag. 121, skall honans brunst vara af 
kortare varaktighet, eller blott omkring en veckas tid. På samma 
ställe omnämnes, att man iakttagit elgens parning ("elgresning") 
t. 0. m. nyårsafton, men då sannolikt på gallko. Elgen lefver 
i polygami, liksom de andra hjortarterna, och hanarne anställa 
häftiga strider med hvarandra om honorna. Vid brunstens början 
samla de sig i flockar, såsom redan ofvan är anfördt, och den 
segrande hanen bortkör från den flock, der han finnes, de hanar, 
som uppträda såsom hans rivaler. Han bortkör äfven van- 
ligen ungdjuren, men det händer dock stundom, att han låter 
dem vara qvar hos modern. Det synes endast vara ett ringa 
antal honor, som hanen har i sitt harem. Under brunsten 
är hanen ilsken och orolig, och de hanar, som i kampen om 
honorna blifvit besegrade, äro, såsom vi redan yttrat, de mest 
ilskna, och dessa företaga ofta vidsträckta vandringar för att 
söka efter honor. Stundom sälla de sig då till den tama bo- 
skapen, och man har t. o. m. upggifvit, att de då para sig med 
tama kor. af Darelli påstår emellertid, att bildningen af elg- 
hanens födslolem gör en sådan parning omöjlig. Enligt C. U. 
Ekström ^), låter hanen stundom under brunsttiden höra ett eget 
ljud, som liknar en smäll, åtföljd af ett starkt frustande, lik- 
nande hästens, då han blir skrämd, men mycket starkare, och 
med en ton såsom från en basun. Smällen skall åstadkommas 
genom de långa läpparne. Med afseende på parningen anföres i 
1) ' Sv. Jägareförb-.s Nya Tidskrift , 8:de årg. pag, 230. 
2) Tidskrift för Jägare och Naturforskare 1834, pag. 933. 
