856 
snarast kunnat förliknas vid dem af det vilda fåret på Cypern, 
Ovis cyprius^). Liksom förhållandet är med geten, härstammar 
fåret sannolikt från flera vilda arter. Liksom geten, kan fåret, 
enligt den erfarenhet, man vunnit, sannolikt alstra fortplantnings- 
skickliga bastarder med de flesta, om ej alla, vilda arterna. 
Man har velat härleda fåret dels från den Europeiska arten 
Ovis miisimon, dels fiin det Afrikanska halffåret, Ovis trage- 
laphus, och dels från det Asiatiska Ovis argali. Möjligen kunna 
alla tre dertill hafva bidragit, och dessutom ännu flera. Att, 
såsom FiTziNGER-), vilja härleda fåret från flera numera såsom 
vilda utdöda arter, eller ock vilja påstå, att fåret aldrig varit 
vildt, förefaller på vetenskapens närvarande ståndpunkt något 
egendomligt. 
FiTziNGER har å anförda stället beskrifvit 115 racer af tam- 
fåret, hvilka af honom härledas från 10 skilda arter af tamfår, 
till hvilka inga vilda stamarter förefinnas, samt derjemte från 
Muflonen(Om musimon). Dessa 10 arter äro: 1. Fetstussfåret 
{Ovis steatopyga), från hela mellersta Asien; 2. Stumpsvansfåret 
(Ovis pachycerca), från Öfre Egypten; 3. Kortsvansfåret (Ovis 
hrachyura), från hedarne, eller mera sterila trakter i Europa, 
isynnerhet det norra, samt från Sibirien; 4. Skrufhornsfäret ^) 
(Ovis strepsiceros) , från sydöstra Europa; 5. Landtfåret (Ovis 
aries), från mellersta och södra Europa, med undantag af det 
östra; 6. Fetsvansfåret (Ovis platyura), från norra Afrika och 
vestra delen af mellersta Asien; 7. Långsvansfåret (Ovis doli- 
chura), från vestra delen af mellersta Asien; 8. Hängöronsfåret 
(Ovis catotis), från öfre Egypten och Libyska öknen i östra de- 
len af Sahara; 9. Högbensfåret (Ovis Jongipes), från vestra Afrika; 
10. Manfåret (Ovis juhatct)^ från Sudan. Utan tvifvel kunna 
åtminstone en del af dessa betraktas såsom mera utmärkta racer 
än de andra, hvilka af Fitzinger från dem härledas, men, enligt 
vårt förmenande, förefinnes dock icke någon anledning att anse 
dessa för egna ursprungliga arter, dels derföre att de äro mycket 
föränderliga, och dels derföre att man icke för dem kan upp- 
visa några vilda urtyper. 
1) Se J. H. Blasius: Natnrgeschichte der Säugethiere Deutschlands , 
pag. 473, %. 251 & 252. 
2) tiber die Eacen des zahmen Schafes; Sitzungsbericlite der Kaiserl, 
Akad.. d. Wissensch. mathera. naturwiss. Classe. zu Wien, Bd. 38, pag. 141; 
Bd. 39, pag. 343 & 767; Bd. 41, pag. 151. - 1859—1860- 
3) Med korkskrufformigt vridna , upprättstående , och långa horn. 
