924 
2.ne gånger — vanligen icJce sä myclcet — längre än den öfrige 
delen af craniet, samt föga eller iche böjd, och, med undantag 
af dess spets, temligen bred; och då den betraktas ofvanifrån, 
är o mellankälcsbencn smalare än öfverhähsbenen. Orbitalutskot- 
ten å pannbenen äro, isynnerhet emot basen , breda. Den bakre 
delen af Öfverkäksbenen är djupt utringad. Tympanalbenet är 
ovalt, och temligen smalt. Underkäksbenen hafva ett tydligt 
kronutskoit, som merendels är väl utbildadt. Halskotorna äro^ 
åtminstone till större delen, fria. Bröst- och ländkotorna hafva 
temligen långa kroppar. Skulderbladet är mycket bredare än 
långt eller hÖgt, och vanligen med processus coracoideus och 
acromion väl utbildade. Underarmens ben äro långsträckta, och 
handen har endast 4 fingrar. — Bardräckorna konvergera fram- 
till, så att de der beröra hvar andra. Bardernas marginal- 
skifvor äro korta och mer eller mindre starkt vridna, och deras 
barklager Cemalj") är tunnt. — De äro oroligare och snabbare 
än rätthvalarne, och förtära stundom jemte smärre evertebreradc 
hafsdjur äfven fiskar 
Arter af denna familj förekomma i alla haf, och de äro 
flera än de af den föregående, neraligen omkring 27 (lefvande), 
enligt Gray, Cope och Bukmeister m. fl.; men en del af dessa 
äro föga kända, och mindre säkra. Vi anse det emellertid möj- 
ligt, att en utvidgad kännedom kommer att medföra en till- 
ökning i deras antal. Sedan det, enligt hvad ofvan är anfördt, 
blifvit ådagalagdt, att det l:sta ref benets egenskap att vara 
tvåhöfdadt är beroende af individuella variationer, och således 
icke kan läggas till grund för distinktionen mellan arterna, och 
ännu mindre för den mellan slägtena, och det derjemte blifvit 
utrönt, att beskaff'enheten af en del af halskotornas tvär- eller 
sidoutskott — om de äro ringfor miga eller icke — är beroende 
af åldern, så följer häraf, att de på dessa karakterer grundade 
genera hafva förlorat sin betj^delse såsom sådana, om de icke 
derjemte uppbäras af andra vigtigare kännemärken. I öfverens- 
stämmelse med de åsigter, som blifvit uttalade af G. O. Sars^), 
1) Tillfölje af deras oroliga natur äro de svårare att fånga än rätt- 
hvalarne, och isynnerhet än nordhvalen. En hvalfängare, som på sednare 
tiden gjort sig särdeles känd för sin skicklighet att fånga fenhvalar, är 
Norrmannen SvEND FoYN. Under detta år (1873), skall han, enligt tid- 
ningarnes uppgift , hafva fångat 36 fenhvalar. 
2) Om individuelle Variationer hos Rörhvalerne og de deraf betingede 
Uligheder i den ydre og indre Bygning; Norska Yid. Selsk. i Christiania 
Forh. for 1868, pag. 49. 
