34- 
Guddommen. Gud, siger han/ er et udddeligt Væsen, som er 
fornuftigt, fuldkomment , forstandigt i sin Salighed, som ikke 
kan modtsge noget ondt, som sorger for Verden og de Ting, 
som ere i Verden, og haver dog ikke nogen menneskelig Skik- 
kelse [h). Men, det var ikke allene Zeuo: alle gode Philosopher, 
som levede for Christi Tid, have erkiendt Guddommiens uendelige 
Fuldkommenheder. Allerede Thales, Stammefaderen for den 
Joniske Sect, lærde, efter Cicero' s Vidnesbyrd, at Menneskerne 
burde troe, at Guderne saae alle Ting, og, at alle Ting vare ful- 
de af Guderne (f). Plato taler ogsaa meget rigtigen osi det hoie- 
ste Væsen* Han lærer, at Gud er paa ingen Maade uretfærdig; 
at han er den allerretfærdigste, og, at ingen er Gud ligere, end 
et retfærdigt Menneske {d). Han siger: det var ugudeligt at ville 
troe, Gud var Aarsag til noget Ondt, da iian er god. Han 
lærer, at Gud er uforanderlig, paa den Grund, at, dersom 
han skulde forandres, det da enten maatte skee af en anden, 
eller af ham selv. Det forste, siger han, er ikke mueligf, 
tlii ingen forandrer det, sorri er fuldkomment og godt; det sid- 
ste kan ikke heller skee, thi skulde Gud forandre sig selv, vilde 
han derved enten blive bedre eller væiTe. Det forste kan Gud 
ikke blive, og det sidste kan han ikke ville {e). Han paastaaer, 
at det allene kan tilkomme Gud at ktiides viis (/). Han lærer, 
b) Diogenes Lncttius in-j'tta Zenofiis, hh, 7. $ag. 527, Ed'it. Ssqhani, 
4:) C/f. de Isgihus lib. 2. Scct, 26, 
<3) in Theateto, pag, 129. Edit. Ficini, 
e) Ae repiblica I ih, 2, piTg- 6c6. 
i) in Fhadro. pag, 12. 45» 
