^7 
ter alle andre Stater i sig. Derfor siger han paa anferte Sted: 
man bor undersoge, hvad Værd enhver TuTg haver baade i Hen- 
syn til det Hele og til Mennesker, sora det^ der er Borger i 
den ældste Srar, i hvilken de ovrige Stater ere som Huse. 
Paa et andet Sted kalder han Verden den store Stat (g-); og paa 
dette Sted seer man ogsaa tydeligen af Sammenhængen, at han 
ved dette Udrrvk ii;ke forstaaer andet end Verden^ Det er al- 
mindcli^it hos de nyere Stoikere, at de kalde Verden en Stat. 
Mennesket er, siger Ejj::tif:, en Deel af Sraten^ vel af den for- 
nem ni 2ste Stat, scm besraaer af Gader og Mennesker; derefter 
ogsaa af den Stat, som næst efter kaldes saaledes, og er en hden 
Efterligning af den hele Stat (//), Hvad Ejjictet kalder den for- 
nemmeste Stat; det er det sammej som Antonin kalder den 
iiverste eller den ældste Stat, nemlig, Alverdenen; hvilken, 
efter Epktefs Sigende, bestaaer af Mennesker paa Jorden og Guder 
paa Himmelen^ det er -af Stierner* hvilke Stoikerne kaldte saa- 
ledes , ikke fordi de ansaae dem for Guder, men fordi de 
troede, at en Deel af Guddommen var i dem; altsaa i samme 
Mening, som de kaldte Menneskesielen Gud. I en mere indskræn- 
ket Bemærkelse bruger Seneca dette Ord, naar han siger: er det 
skammeligt, at skade Fædrelandet; er det ogsaa skammeligt, 
at skade Borgeren ; thi han er en Deel af Fædrelandet. Delene 
ere hellige, naar det Hele er ærværdigt« Derfor er det ogsaa 
skammeligt at skade Mennesket; thi, han er din Medborger i 
den storre Stat (f). Man kan ikke tvivle paa, at han jo ved 
g) 12. 35. 
\i) Epicteti Dissert, Ub^ 2* cøp^ 5, }, 26, 
i) Scnecæ de Irn. lib, 5. f^p. 3 1. 
Da 
