26 
Epictef i hvor han taler om Dodcn: hvor gaaer du hen? ikke 
til noget Ondt; men derhen, hvorfra du haver din Oprindelse, 
til de venskabelige og beslægtede Elementer. Ilden, som er 
dig, gaaer tilbage til IldcH;, lorden til lorden, LuAen til Luf- 
ten og Vandet til Vandet (d). Den Talemaade, at forenes med 
Gud, haver saaledes i det stoiske Sprog en gandskc anden Bemær- 
kelse, end i det Christelige, Jeg seer ikke engang, hvorledes 
Stoikerne skulde kunne paa nogen anden Maade udtrj-kkc deres 
Mening om Sielens Tilstand efter Legemers Dod , end med det 
Udtryk, som Antonm her bruger, at Sielen forenes med Gud. 
Antonin taler om den overste Srad (j:6\tg L-^ttz/^ 
og Paulus taler om det Jerusalem, som er oven til (^j 
le^8(FCiK'^^): folgeligen maa Antomn have læst Paiilns> Ingen 
Slutning kan vel være uslere, end denne. Havde Aiitoiiin end 
læst Paulus', havde han vist ikke forsraaet ham pai dette Sred; 
thi her er han ikke saa gandske ler ar forstaae. Antohin kunde 
ikke forstaae andet derved^ end det hoirliggende Jerusalem ; i 
hvilken Mening Historieskriveren ^'oscphus ogsaa kalder denne 
Stad i] avcd x6\ig. Men Panlus forstod noget andet der\ed. \''ed 
dette Udtryk betegnede han den Christne Kirke. I en gand- 
ske anden Mening staaer Order, den uvcrste Stad, eller, som 
det bedre kunde oversættes hos Anlojiiny den æ'ddc StchU saa- 
ledes som han paa et andet Srcd kalder den (/). Ved dette LM- 
tryk forstaaer Antonin det Hele, Alvcrdencn > Iniikcn indbefat- 
d) Epicteti DUsert, lib, 3* crt]). 13, 
c) lih. 3. §. II. 
f) lib, 2. §. 16. 
