o m vor Art Bestandig gaaer frem til dei bedre, om den tvert- 
imod efterhaanden bliver slettere, eller endelig, som Himmel- 
legemerne, drcier sig omkring i en evig Sirkel uden betydelige 
Forandringer, der jo siden blive rettede ved modsatte, er saa 
vigtigt et Sporgsmaal, at det fortiener en alvorlig Undersogelsc. 
Er det sidste rigtigt , hvortil nytte da Patriotens og Kosmopolitens 
Bestræbelser? er det andet, saa maae de s som Lægens, ind- 
skrænke sig til at forsinke, men kan ei afvende Odelæggelsens 
Stund. Kun den fdrste Forestilling er baade trdstelig og opmun- 
trende. Derfor blomstrer Fædrenelandskierlighed i alle tilvoxende 
Stater, en glad Udsigt i fierne Tider gior de storstc Opofrelser 
lette: Heltenes Grave prydes med friske Blomstre, Sindbilleder 
paa en værdig Efterslægt, der af deres Aske snart igien skal frem- 
spire. Pligt og Ære, skiondt stedse sieldnere, ere derimod det 
eneste, der endnu kan opholde den synkende Stat, men dens store 
Mænd doe uden Arvinger, de sidste Stotter falde, den forældede 
Bygning ligger i Ruiner. Dog kan man heller ikke nægte, at 
