104 
ligefrem at kunne besvares enten med Ja eller nej. Handles der 
om enlige Mennesker, og seer man, som man her maae gicre, l:un 
paa det nærværende Liv; saa har det ahid en vis Heide, hvor- 
efter Sindskræfterne tilligemed Organismen afrager , og igien falder 
sammen med den ovrige Natur, fra hvilken den, ligesom Vand- 
bobblen paa Havers Overflade, kun hævede sig forinden ec Cieblik 
igien at forsvinde. Nationerne synes Oirsaa ligesom enlige Menne- 
sker at have deres Alderdom. De, der engang have glimrer, ere 
enten ei mere til eller siunkne. Gielder det samme maaskee om 
det hele menneskelige Kion? Ligger i vor uligeartede Natur en 
Sæd til Undergang, som forst da udvikkler sig, naar Liv eller 
Virksomhed er kommen til den hoieste Spidse? Saalænge Kulrur 
ei er almindelig, men indskrænket til visse Landskaber eller af- 
sondrede Verdens Parter, lader det sig begribe, hvorfor Artens 
Aftagelse ikke kan fornemmes. Nye Folkeslags træde bestandig i 
de Ældres og Vanslægtedes Sted: en nye Sæd udspredes paa den 
gamle frugtbare Grund , og forplanter ei Fordærvelsen, Det He- 
les Mandoms Alder er endnu ikke kommen: det maae derfor sted- 
se synes at stige. Men opnaaes det nogensinde, som altid har 
været Maalet for Kosmopolitens Onsker: almindelig Kulturforme- 
deist den ndieste Forbindelse mellem alle Folk, saa maatte, skiondt 
Kunster og Videnskaber derved uden Tvivl vilde vinde ligesaa 
meget i Fuldkommenhed som Udbredelse, dog rhnelgiviis Arten 
omsider prove enlige Menneskers og Folkeslægters Skiebne, hvis 
ellers Aarsagerne ril disses Udartninger ei ere blot tilfældige, men 
ligesaa naturlige som liincs , hvilket nu er at undersoge. ' 
Den Regel , at Sinds og Legems Kræfter voxe og afrage 
med hverandre 3 er neppe almindelig elier uden Undtagelse rigrig. 
