ii5 
IraeHem begge dog ingenlunde fuldkommen. Ligesom intet Sei- 
sl:ab kan besraae nden at enhver enlig Person sætter sig selv paa 
nogen Maade tilside, og deraf bestandige Kollisioner reise sig, som 
med der Heles Oplosning omsidder rage Ende, og maarte giore 
der endnu snarere, dersom ei nye Medlemmer idelig rraadte ind 
i de forriges Sted ; saa er ei heller nogen Forbindelse muelig 
mellem Siel og Legeme, uden at de jo vexelvis maae indskrænke 
hverandre. Alle Forsonings - Midler ere blot palliative, da Aar- 
sagerne til Uenigheden ligge i en stridig Interesse, som er grun- 
det i enhvers forskielHge Natur. Muskel- og Nervesystemet selv 
have saadant Forhold til hverandre, at det ene kun paa det an- 
dets Bekostning kan blive fuldkomnere. Mig forekommer det 
rimeligt, at Hiernen ogsaa ved idelig Bevægelse og Arbeidc 
voxcr i Masse, da Blodet i stdrre Mængde lober til, og giver 
overflodigere Næring. Dette er, som bekiendt, Tilfældet med 
ethvert Organ, der oftere bruges. Men derved lide altid de 
ovrige. Livskraften, der ellers harmonisk virker overalt, ind- 
skrænker sig til besynderlige Forretninger, hvorover det Hele om- 
sider gaaer til Grunde. En Sammenligning mellem culriverte 
Og raae Nationers Hiernekasser vil uden Tvivl stadfæste denne 
Mening. Den Sinds Anstrængelse , der bringer Mennesket som 
et beskuende Væsen videre, er altsaa Legemets Væxt og Styrke 
til Hinder. Menneskets Udartning i den Henseende vilde neppe 
forekommes, om man end var i stand til at fordrive Vellyst og 
Overdaadighed med alle de Laster og Lidenskaber, som deraf 
nære sig. Kunster og Videnskaber have dernæst gemenlig en 
svækkende Luxus baade til Aarsag og Folge, forst fordi hine ikke 
vel kan blomstre uden Bckiendtskab med mange Ting, der vjik« 
