ii8 
tilbage: er det forst e vor Bestemmelse, saa horer Legerets Ud'' 
artning til samme Plan, 
Denne Sætning bestyrkes af en anden, -livis Sandhed er 
•tipaatvivlelig. Tilligemed Sindskrærrernes Modenhed standser Le- 
gemets Væxt. Der er en Tidspunkt, nemlig Manddommens Alder, 
iivor begge synes at virke harmonisk med hverandre: men giver 
ikke Sætningen selv tilkiendc, at Stoffen bliver mere uvillig til 
Aandens Tieneste? at naar den ene endnu rykker videre frem, maae 
det andet gaae tilbage? Om Nationer erfare vi det samme. Tilfæl- 
dige Aarsager, som Laster, Indbrud af Barbarer, Statsomvelt- 
ninger, Krige kan paaskynde Fordærveisen. Men disse naermere 
Aarsager have hoiere. Analogien mellem Nationer og enlige Men- 
nesker tillader os ei at tvivle paa, at jo de yderste Aarsager 
dertil hos begge ere lige naturlige og nodvendige. Den samme Kolli- 
sion mellem stridige Naturer , det foraarsager enlige Menne- 
skers Aftageise, naar de ere komne paa den hoieste Spidse, 
har ogsaa Sted hos Folkene. Om det hele menneskelige Kion 
niaae samme Slutning gielde. En almindelig Kultur vilde der- 
for rimeligviis have en almindelig Svækkelse, en finere, 
men dvergartig Lemmebygning, et kortere Liv til Fdlgc. En 
hoiere Grad af moralsk og mental Ful-dkommenhed end den, vi 
hidindtil kiende, vil i flere Slægtfolger omsider giore dette Lege- 
me ubrugbart for denne Siel: det menneskelige Kion maae i sin 
nærværende Tilstand ophore. Om det derefter vil opstaae i en 
herligere Skikkelse, om Sielen efterat have nedbrudt sin forrige 
Boelig vil være istand til at opfore en anden for sin hoiere Stand 
jmerc pa-ssende ere nSporgsmaal, jeg her endnu ikke kap besvare. 
