i3<5 
men i det Oieblik, vi betragte dem, blive vi det uendelige 
Rum, den uoverstigelige Afgrund, Umueligheden ar med dec 
tunge Legeme at komme derhen saa meget mindre vaer. Her 
paa Jorden kan Kunsten ikke bringe det videre end at standse 
den odelæggende Kraft, ved hvilken Arrer saavelsom Enlige ef- 
terhaanden omkomme, og, da vi vide, Ulykken forestaaer, at 
have fastere Boeliger beredte paa Bierge eller paa den anden Side, 
hvorhen Oversvommelsen ikke naaer. Jeg vil dermed sige : ube- 
kymrede om dette Legemes Skiebne for den folgende Tid, over- 
beviste om , at det ligesaalider for den hele Menneskeslægt som 
for os især evindelig kan udholde j maae vi ansee vor ædlere Deel 
som Fuldkommenheds Drivtens vigtigste Formaal, og aliene 
saavidt sorge for den ovrige, at den ci skal forfalde, me- 
dens den som Stilladser for en anden Bygning endnu er nodvendig 
at bevare. 3) Hvad Odet^eg^elser og Krige bevirke til det bedre 
er tildeels a'leiede viist. De befordre Folkenes Sammenblanding, 
hvorved Racen forædles, Udartning forekommes. Men ikke det 
allene. I det de enten qvæle eller udrydde fordærvede Folkeslags 
og i det samme Spiren til et Ukrud, der helst udbreder sig paa 
den fedeste Jordbund, giore de Plads for en bedre Slægt. Hav- 
de saaledcs Gother, Longobarder og andre Barbarer ei besat de 
Lande, hvor en vanslægtet Afkom af Romulus da boede, hvad 
vilde der være bleven af Italien og en stor Deel af Europa? Skul- 
de denne Udart vel ved egen Kraft have fornyet Videnskaberne, 
eller have bragt de m til endnu storre Fuldkommenhed. Et Folk, 
der har begyndt at synke, synker immer dybere. Reiser det sig 
igien ved fremmed Kraft eller et besynderligt Tilfælde; saa varer 
det dog kun saa længe som det understottes, og falder dcrpai 
