bg Falden vare nodvendige at vide. Derimod er den opfyldt med 
en Mængde Tildragelser, som hverken i denne elier andre Hen- 
seender ere særdeles vigrige. Lad os derfor forst undersoge hvad 
vi have Grund til at troe der virkelig maae have Sred, og der- 
næst hvorvidt Historien dermed stemmer overeens. Finde vi no- 
get andet, maae vi deraf forklare det, og hvad vi ikke vide maae 
vi formode ligner det ovrjgc, thi Naturens Gang er eensformig i 
Planen og Hovedmidlerne: de forskieliigste Veie fors dog alk til 
et MaaL 
For det forste er da Stræben til Fuldkommenhed ei sære- 
gen for Kfennesketj men almindelig i den hele selv livlose Natur, 
Hvert Væsen arheider foi- at holde sig vedlige; men hvorledes 
kunde dette skee uden at stige? Er ei ethvert omringet af man- 
ge andre endnu mægtigere? kan noget iblandt dem forsvare sin 
Individuahtetpaa anden Maade end ved en stedse vcxende Selvvirk- 
somhed? Saa længe Kamp cg Strid vedvare, maae der ogsaa 
være Stræben efter noget hoiere. Forst da kan den ophore, 
naar Grunden dertil falder bort , naar enlige Væseners storste Fuld- 
kommenhed er Middelet til det Keles og dette igien til hiints, 
naar alles Interesse er den sam.me, de fuldkomneste Forbindelser 
efter lang Vildfarelse omsider blive trufne og Enheden eller Gud, 
som Bibelen taler, bliver alle Ting i alle. Dernæst er det uri- 
meligt at rænke, Naturens uophorlige Virksomhed intet ander 
Maal skulde have end ligesom at forsvare den Post, paa hvilken 
den allerede staaer. At virke er at forandre sig, ombytte den 
nærværende Tilstand med en anden, der enten maae være bedre, 
slettere eller netop den samme. Det sidste er at handle uden 
