hvilken de beskrive ligesom foranderlige og udbrydende i Flammer. 
Er modsat Phænomen har GuUielmhii bemerker, nemlig en mork 
Axel eller vM rertere en sort Kegle midt igiennem Hale Det«- 
te har uden al Tvivl været den coniske Skygge af Cometens morke- 
Legeme. 
Coraerernes Haler ere et meget beundringsværdigt Phænomen, 
Newton , Halley , Whiston og flere antage, at Solheden, alt som 
Cometen nærmer sig til Solen, udjager flere og flere fine Dampe, 
hvilke deels ved den forogedc Varme, deels ved Indtrykket af Sol- 
straaierne , blive trykkede og forte bag efter Cometen. Mairan 
Jiolder for , at Cometen ved at komme nær til Solen , trækker 
^n Deel af Solens Armosphære til sig, hvilken ved Solstraalernes 
Stod drives bagefter Cometen. Det synes vanskeligt, at begribe, 
at de finere Sol-Straaler ved deres Stod kunde srode saameget paa 
den grovere comeriske Atmosphære , at den maatte folge bagefter 
Cometen. Da Cometernes ^Haler falde lige ud for Solen eller i 
Cometcns Skygge, saa kan den ei oplyses af Solen, men maae 
have sit Lys fra sig selv, hvad enten den saa er af en elcctrisk 
eller pbosphorisk Beskaffenhed. Begges Virkninger kan foroges veå 
Nærmelsen til Solen, og derfor er Halen bredest og længst ved 
Comctens Perihelium. Men hvorfor falder Halen altid lige ud 
for Solen? Maaske har denne Cometernes lysende Armosphære 
ingen tiltrækkende Kraft, ingen Affinitet til Sokn, men snarere en 
frastodcnde Kraft fra Solen, og af den Aarsag kunde falde paa 
den modsatte Side eller lige ud for Solen. Egentligen kieader mm 
%) Guiliilmm OperA Tom i p/rg, 44, 
