234 
icrr/eS' Forhold trl: hreraadrCr vaerc fbrslvielUge. Ei uden 
Aarsag fremstillede derfor de Gamle det hoieste; Realprincip ^ Gud- 
dommen som den fuidkomneste Individualitet , under Billedet af 
en Cirkel eller Kugk. 
Naturens hele Stræben, den alwiindelige Fuld kom m-cnheds- 
Drivt har intet andet Formaal en Regelmæssighed og med samme 
fillige Bestandighed i Formen. Morakk ssavelsom phjsisk Fuld- 
kommenhed bestaaer i uforstyrret Harmonre eller, med andrer 
Ord, fuldstændig Individudiret ^ hvorved alle Dele ere svaledes 
forbundne, at ingen er mindrG væsentlig eller nodvsndig end 
den anden , og at ingen Tilfældighed deri har Sted^ 
Drivten ril Vedlrgehoidelse er af Naturen mest umiddelbar 
lienretrer paa det enslige, middelbar aliene paa ethvert Væsens egen 
Arr. Den oprindelige Ljst dl Virksomhed er vel for saavidr in- 
genlunde blot egennyttig, som Sroffen^ den noder cs til ar benr- 
beide og efter eii Idce at danne, ei er vor egen Natur alene og. hvad 
dertil her.horer eller hvad der tiener til sammes Fuldkommenhed , 
men andre Menneskers tillige, ja, den hele Udenverdens, naar 
den kun er skikket til at modtage saad-an Dannelse,- kan være 
dens FormaaL Vi elske Skidnhcd, ei fordi den findes i vor 
egen Person, men ogsaa nuar vi i hvilkensomhclst anden Ting 
blive den vacr, allevegne sogc vi derfor at refliscre dens Idec, 
Jkkc de mindre er Grunden til det behagelige Indrrjk den gidry 
at vi derved komme til Bevidsthed cilcr Selvfdlehc, d. c. Fornem- 
»vielse af vor egen Kraft, dens Tilvæxt eller Styrke^ 
