vg Slægter til Gienstande som enslige Ting, ei grunder sig paa 
cn Forvirring af Tingenes logiske og ideale Væsen med det reale? 
som kun Individuer virkelig kan besidde. Den Dispyt om Slæg- 
ter og Arter uden for Tankerne i Sandhed ere til, er, som be- 
kiendt, meget gammel. De, der ansee dem for virkelige, 
beraabe sig paa de faste Grændscr, som Naturen synes at have 
sat mellem Væsener a£ forskicllig Art, der giore at ingen Over- 
gang er muelig fra den ene til den anden. Hvad de fuldkom- 
nere Organismer saavel i Plante- som Dyreriget angaaer, holdes 
Sagen af de fleste Naturkyndige for afgiort, især er det menneske- 
lige Kion efter deres Tanker et talende Beviis derpaa, da endog 
de ringeste blandt vor Art saa tydelig udmærker sig fra de ypper- 
ligste blandt Naboarterne, eller, om man vil. Slægterne, at in- 
gen Forvirring eller Blanding uden af grov Uvidenhed her synes 
muelig. Ikke desmindre gives der Kiendsgierningcr og andre 
Grunde, der kunde opvække Tvivl derimod. Jeg vil ei engang 
anfore mange usikkre, som af adskillige beromte Mænd her ero 
Vrugte, ei Formodninger og Hypotheser, der af anseelige For- 
fattere? saasom Monboddo, Hallen, Lamark, selv af vor Fa- 
bricius, ere fremsatte, men ei tilstrækkelig beviste. For det 
forste er det dog vist, at jo almindeligere Begreberne blive, jo 
mere de flernc sig fra de individuelle, desto mere lobe deres 
Grændser sammen, desto vanskeligere blive de at bestemme. 
Slægternes Kiendemærker ere i Almindelighed mere vaklende end 
Arternes, og blandt hine mest de hoierc, nemlig Ordnernes, 
Familiernes og dassernes af organiske saavelsom uorganiske Lege- 
mer. I det vor Kundskab om Naturen, endog den blot empi- 
riske, udvider sig, sec vi eftcrhaanden de Grændser at forsvinde, 
