»38 
icringliggende. Oprindelig gives derfor kiia Tndlvlduer; Arter 
og Slægter synes deriniod, ligesom Selskaber elier Kiinstvcrkcrt 
at være af za anden og se-ner^ Skabelse. 
Liimetis-^ -der ved et Slags Gep/ieblik opfandt meget ^ som 
hos andre kunde have været -en Frugt af langvarig Eftertanke, 
meente at der i Eegy-ndcisen kun har været Slægter til, af hvis 
Forbindelse Arre-rne siden ere fremkomne. Kants Hypotkese om 
Oprindelsen tii de forskiellige Menneskeracer, hvortil Kiernen 
gkal have ligget i det forste Menneskepar^ har rimeligviis hos 
harm havt samme Grund, skioiidt ingen af dem tydelig har ud« 
viklet den. Jeg skulde troe, at begge have villet eller i det 
mindste burdet derved sige omtrent folgendc: Hverken Slægter 
eller Arter have i Begyndelsen været saa hestemte, som de ved 
Blandinger og Forbindelser siden ere blevne. Formerne have, 
ligesom i Billedhuggernes Verker, for det forste været gandske 
raae. Natiirea har, saa at sige, ladet sig noie med at trække de 
store Grundlinier, efierhaanden ere de finere saavelsom den sidste 
Politur kommen til. Det lader sig f Ex. tænke, ^t d^ forste 
Dyr have været til i cn Tilstand, hvori det kan have været van- 
skeligt at hestemme, om Formen skulde forestilie Mennesket eller 
et ufornuftigt Dyr. Efterat hin Skikkelse begyndte at aabcnbarc 
sig, kunde det endnu være uvist, hvilken Person især der var 
Mesterens Hensigt at afbilde. Finder man dog overalt Physiono- 
micr, hvori det charakferisti«kc og individuelle synes at man^:;Ie. 
Men jo mere Vcrkct nærmede sig Fuldendelse, dcsro kiendcligercs 
blevc de udmærkcrule Træk, Naturen gaaer heri ligeledes kun 
gradvis frem. Men det er klart, at Individualitet er dens 
