2^9 
yderste MaaL H^ad det menneskelige Kion angciaerj saa lærer 
Erfkrenh^ed, at Kulturen selv dertil Bidrager,, og at n^an af dcM 
Aarsag hos eiviliserte Folkeslags finder en Mangfoldighed og riliige 
Bestemthed i enslige Personers Form, som blandt Barbarer og Vilde 
aldrig er saa stor. Det maae folgelig være Naturens Hensigt at 
individualisere sig; det Besjnderlige eller Tndividuetle er ikke 
Middel og Redskab for det Almindelige, m^en Oiemedet i sig sdv. 
Men, &m det endog var afgiort? at Individuerne ere Ide- 
ernes virkelige, ja maaskee eneste Gienstandej har denne Sætning da 
vel nogen vigtig Fo-lge? Faaer man derved nærmere Kundskab 
om Individ uetne clkr Tingene selv? Kan man derom nu bedre 
end ellers giare sig er tydeligt Begreh og saaledes bestemme det> 
tt vi blive satte istand til at adskille det ene fra det andet? Hvis 
ikke, hvortil kan det Resultat nytte, som vi saa moisommelig 
have sogt? Tbi ligesaa lette som enslige Tings empiriske Kiende- 
mærker ma^e være at udfinde, som til Brug i det daglige Liv 
ere tibtrækkelige , saa vanskelig er Grundformen selv enten i 
Sindet at fastsætte eller med Ord at udtrykke. Ikke desmindrc 
svæver os deraf et klart skiandt forvirret Billede for Oinene: vi 
vilde ellers af Omgang og Anskuelse ei bedre lære Tingene at 
kiende end af blotte Beskrivelser. Malernes og Billedhuggernes 
Kunst bestaaer i at fatte disse Grundformer og saaledes at frem- 
stille dem, at de endog ved Forskionnelse snarere blive satte 
i sTorre Lys end fordai-rklcde. Saaledes er det mueligt af ethvert 
menneskeligt Ansigt, af enhver ei gsnåskc fuldkommen Charakcer 
sit danne baade et Ideal og en Carricatur uden at udslette eller giore 
Grundtrækene mindre kiendelige paa den ene end paa den anden 
