24* 
det alligevel ar giøre Forskicl paa denne abstracte Forestilling 
pm det Enslige og den concrete. 
Min Hensigt er det ikke at kalde de Grandsætmnger i Tvivl, 
paa hvilke Naturbeskrivelsen bygger. Jeg erkiender med alk andre 
deres Nodvendighed og Nytte. Men man vilde af Kiærlighed til 
denne Videoskab efier mine Tanker gaae for vidt, hvis man enten 
blot af den xAarsag ansaae Arternes Kiendemærker for væsentlige 
og uforanderlige, fordi den indskrænkede Erfarenheds vi have? 
ei udtrykkelig vidner derimod, eller om man i den almindelige 
i^etragtning vilde skiule det uvisse, vaklende, de mange Und- 
tagelser og Afvigelser , der ogsaa i Henseender til Arterne virkc- 
kelig har Sted. Var alligevel Meningen om deres absolute Ufor° 
anderlighed end fuldkommen beviist ; saa fulgte deraf dog ikke, 
at Individucrnes indvortes Charakter er mindre bestandig; tvertimod 
tillader Analogien, som ovenfor er bemærket, ©s at slutte saale- 
des: Ligesom Arternes Kiendemærker ere mindre vaklende end 
Slægternes øg Familiernes^ saa cre Individuerne, som de laveste 
Begreber, endnu mindre vigtige Afvigeker fra deres Grundform 
underkastede. Den Sætning, jeg her forsvarer, kan alrsaa med 
Naturbeskrivernes Theorie meget vel bestaae, endskiondt denne 
Videnskab deraf ei kan betiene sig, fordi hiin baade heri er 
umuelig at anvende, og , hvis det kunde skee, vilde fore tii 
en Vidtloftighed, der langt overgik de Grændser, som en men- 
iieskelig Videnskab maae have* I Historien, der nodvendig 
maae befatte sig med enslige Personer, finder derimod den her af- 
handlede Sætning saavel en nærmere Anvendelse som Stadfæstelse, 
begge Dele L de Charaktertcgninger, som den ei uden et dybt 
rid Sil Skr V Tktl.J H^fte 1807. Hh 
