244 
åct med Tiden samler Styrke. Ly^ og Varme, de mest virk- 
somme StojfFer, skiule sig, som ulmende Gnister forend de blive 
vakte, under en dorsk Materies Skikkelse. Men mod Formens 
Enhed, Ideens Uforanderlighed er saadan successiv Fremgang 
ingenlunde stridig; tvertimod udgiore Reglerne, hvorefter den 
pdvikler sig, en Deel af dens Væsen selv. Fremdeles: Saa 
mange forskiellige Former, som der ere muelige , saa mange 
evige Ideer maae der ogsaa være; thi Forsranden anskuer alt, 
dens Almagt kan giore dem alle virkelige; dens Godhed og Viis- 
åom vil sikkert soge at bringe de almindelige saakaldte virkelige 
Ting, d. e. de i Tiden ag Rummet tilværcnde, som dog egent- 
lig kun ere svage Billeder af de sande, nemlig Ideernes Gienstan- 
de; disse Monstre stedse nærmere. 
Denne hele Theorie kan umuclig uden paa Individuer have no- 
gen Anvendelse, Thi for det forste er Arten ikke det Monster^ 
hvorefter disse maae danne sig. Hverken er den saa bestemt, 
«»t nogen fast Regel deraf lader sig udlede, ei heller horer engang 
Fuldkommenhed til dens Begreb ; da ethvert ensligt Væsen efter 
den almindelige Mening, der gior Arten uforanderlig, hvor me- 
get det end afviger fra Regelen, dog nodvendig maae blive inden 
for Artens Grændser. Dernæst ere ei Arterne alene, men ogsaa 
de Enslige i Henseende til deres Form forskiellige. Det er derfor 
langt fra, at de forste udtomme alle muelige Former; hvilket 
.dog formedelst den uendelige Forstands Rigdom eller Frugtbirhcd 
nodvendig maae skce. 
Jeg har uden at binde mig ril nogen Forfarters eller Skoles 
Tcrminologic sogt at fremstille Principierne til denne Lærebygning 
