24* 
tænkt under Evigliedens Hee er uforgængelig : hvormetl han Imet 
andet har villet sige end at dens Væsen eller Grandform giennem 
alle Evigheder er åen samme, ^i at den blot behol<3cr Artens 
Kien de mærker. Fichtey hvis Lærehygning, som hans senere 
Skrivter udvise, stedse mere nærmer sig kiin alexandrinsk og nu 
germanisk platoniske, er ei helkr af den Mening, at man ved 
et aflægge sin Individualitet vilde liævc sig til en storr-e eller den 
engang ulykkelig;viis forlorne Fuldkommenhed. Ja. endog efter 
den seneste Naturphilosophies Grundsætninger er ScrÆbcn at indi- 
vidualisere sig almindeUg i den hck N^itur ? og hvad betyder 
dette Ord uden at antage den mest bestemte og uforanderlige Form? 
Denne Drivt synes Stheiling at forvirre med Lyst til Afsondring, 
Isolation eller Uafhængighed af det Absolute^ med den Synken 
fra Ideernes ned i Sandsernes Verden, der skal være den egent- 
lige Kilde til al physisk Udartning og moralsk Førdervelse. Men 
Ensligheden bestaaer ei i noget sandseligt og foranderligt,- Grund- 
formen tihigemed de Regler, hvorefter den hos ethvert Individ 
udvikler sig , er en evig Ide«, Ved at uddanne sig efter dens 
Monster forlader ikk« Sielen sit Udspring-, men vender meget 
mere tilbage. Man undskylde, at jeg her bruger Mysti-cismens 
Talemaader, hvilken jeg for Resten her hverken agter at bestride 
eller forsvare, da det kun cr min Hensigt at vise, at min Mening 
ei heller strider mod denne Skoles Grundsætninger. At den med 
en mere empirisk Philosophie stemmer overen« , ja , at man, 
for 3t begribe hvad Erfcenhcd lærer^ ei kan undvære den, er 
oveu for allerede bcviisu 
