^53 
Aristoteles var, som bekiendt,- af den Mening, at kun 
det Almindelige og Store kan være Gienstanden for det guddom- 
melige Forsyn; at dette efter visse Love regierer det Hele; 
men at det Besynderlige, de enslige Ting enten ere ak for ubety- 
delige til at være dette Forsyn værdige, eller dets store Flaa 
saa hinderlige , at den uden deres Opofrelse ei kan udfores. 
Uden just ar hore til Peripatetikernes Skole have mange andre 
baade i Theorien antaget samme Grundsætning, og endnu tiere i 
Handlemaade rettet sig derefter. I Statskunsten har den stedse 
været det store Hmly der har hestemt Maskinens Gang. Men^ 
da de, der styre den, ansee sig selv som Artens Repræsentan- 
ter; saa finde de deri Grund til en dem fordeelagtig Undtagelse« 
Denne Grund er alligevel gandske falsk,, da de Selskaber hine 
forestille, som Pomponatiur i hans Bog om Besværgelser allerede 
har bemærket, ingenlunde udgiore Arten selv^ men ere ligesaa 
forgængelige som enslige Personer, og, saavidt de ere menne- 
skelige Indretninger, ingen fast Charakter eller sand Individualitet 
kan have- 
Man kunde troe, at den modsatte Mening, som jeg her 
har Pogr at forfvare, forer til en i Praxis endnu mere skadelig 
moralsk Eeni3n:»e. Denn^ Folge vilde være gandske rigtig, der- 
som enten Individuet nogensinde kunde forgaae, eller det ved en 
uegennyttig S^r^cben for andres Fuldkommenhed blev hindret i sin 
egen Uddannelse, Men saaledes forholder det sig ikke.. Ide?r* 
