»54 
nes Gknsfandc cre, ligesom de selv, evige: og af Sædeiighedv 
som er den almindelige Fornuftslovy der byder indvortes og ud- 
vortes Harmonie, have begge al deres Skidnhed og Gland«. 
Dog, Anvendelsen af denne La^rdom i Omgang med vore 
Lige, i det ofFentJige og private Liv behovede jeg i et populært 
Foredrag maaskee udforlig at rilfoie? endskiondt den ei er van*- 
skelig at giore, Mea i et lærd ^Selskab, hvor det lettere bor 
forbigaae.9 og de mest indviklede Knuder, saa vidt mueligt er, 
alene blive Icsre, er det nok at pege paa Anvendelsen*. En mere 
pragmatisk Udforelse, der gaaer ind i det Besynderlige og Coti- 
crete, er derfor hverken, nodvendig eller paa dette Sted engang 
gandske passende. 
