62 
■ne drager Siælen ned, hlin op til stg. Meget lod sig her sige 
om Brugen af hdierc og dybere Toner i Livet; hvorledes Sorg 
og Fiyd, hver har s^ine egne, den ^forste i Mol den anden i 
Dur, medens det Hoje, langt over begge kun i den storste 
Omfatning, og Ophævelse af hver Farskiel, vover at forkynde 
sit Udtryks Fylde. 
Til disse Ideer? som vel er det største ^er nogensinde er 
sagt om Tonerne, foier Ætter endnu, at Intervsllerne melleKi 
to Lydsvingninger tilsldst kan vorde saa korte, at de ikke tillade 
Oret de« nodvendige Udhvilnlng, hvorhos da hvert Indtryk 5elv 
vor der for kort, og for lidet stærlct, til overhovedet at afncere. 
Her forsvinder Tonen efrerhaanden for -Oret, den hele Virkning 
vender sig fra samme til et hoiere Organ, til Giet, Tonen gaaer 
ever til Lys. Man forestille sig en spæn-dt Srræng fuldbyrde sine 
langsomste Svingninger, vi cre i Stand til med Oiet at skielne 
enhver Svingning. Lad Hastigheden tiltage, og vi skielne nu 
ikke mere enhver Svingning fra den anden, vi see kun det hele Rurø, 
hvorigiennem Srrængen svinger, opfyldt af den. Mellem det 
Punkt, hvor denne de enkelte Svingningers Synharhed ophorer, 
til det hvor den dybeste Tone begynder, gives der en Pause. 
Man forestille sig nu Svingningerne gaae frem med stigende Hastig- 
hed, og frembringe hoiere og hoiere Toner; tilsidit vil Sving- 
ningernes Hastighed vorde for stor til at fattes med Oret. Svia- 
ningerne vedoHve at stige, og efrer et Mellemrum, som det der 
gives mellem den hastigste cnkeltsynbare Svingning, og -den lave- 
ste Tone, ville Svingningerne her hæve sig til Frembringelsen af 
4eu dybeste Fiirve. Den træder saalcdcs frem i mat blaa Dæna- 
