^37 
Tjciieste, at Harpunen lierpaa -stikkes med sla hule Enåc . 
isdea at bindes fast dertil, saa at Benet .?^f sig. selv kan. skiip- 
pcs ud, naar Linen bliver slip, og herved bliver Harjjuiin- 
stokken mere reddet fra Sælhundens Bid; thi det var ikke nok, 
at den ved Bevægelsen i Holkm blev bojet til Siderne, men 
den maatre ogsaa blive ganske fri fra Harpiineny efterac dens 
Forretning er rll^nde'bragt (som var kim at stode Harpiimn i 
Sælen) og denne Frigjorelse skeer ved det nu beskrevne Ende- 
been.. 
4) Fjærem (see fastsatte til Skaftet Lit. ^, og en særskilt Lit ee) 
-ere tvende flade, tynde og brede Bcen-Plader, een paa hver 
Side af Skaftets yderste Ende; De kaldes SuUursæt d: Fjære- 
ligninger, thi i Skikkelse ligne de nieest en Fjær, da nederste 
Ende er smal som Fjærstiike, de ere og meget tynde, og 
blive op ad bredere og bredere, indtil de igjen mod Enden 
afspidses, alt som en Fjær; piia <}verste Ende snitte nogle en 
liden Runding, andre en Kloft^, andre siet intet *). Saadanne Er» 
meinek-Fjære gjores helst af der Been, som ej er for aabent i 
sig, kvortil da er tjenligst og meest sogt Cacheiotrens , som 
er hvidt, fast og tæt i sig; der gives og andre Slags Hvale, 
hvis Been ej heller er saa slet til dette Arbejde, og man bru- 
ger helst Kjæbebenet, Lallebenene, eller andre af saadan 
Storrelse; thi hertil behoves ikke smaa Stykker, naar det 
slette bliver frasavet; de forenes med Skaftet, i det man ind- 
*) Cranti siger I. c» at de ligne en V^verskytte, og bar for sanvidt ret, 
rom og kan sees af Figuren , dog er Ligningen med en Fj:tr, som 
Gronlænderne have taget Anledning af til Navnet, ej heller ueffen, 
Viå, SeL Skr. V DnJ^ Il Hafu 1807. S 
