\ 
119 
lighed* Han kunde kjende den formodentlig fra ældgamle 
Dage af lios Phonicierne indforte Skik at salve Stene, som 
yare Guderne lieiiigedei og han efterlignede nu Skikken i 
denne for ham saa mærkværdige Anledning, Men forresten 
havde han udentvivl allerede for lyse Begreber om Gud, 
for at troe, at der var noget guddouimeligt i Stenen selv, 
og tillagde rimeligviis Navnet Betliel hele Stedet^ men ikke 
Stenen j med mindre han skulde have udledet Brommen af den 
Omstændighed, at hans Hoved havde været lænnet til Stenen | 
hvortil dog Fortællingen ikke giver nogen Anledning, 
Et klarere Vidnesbyrd £nde vi i de af Eusebius opbeva^ 
rede Fragmenter af Sanclmniathons Historie, for hvis Ægt- 
hed hele den graa Alderdoms Tone, i hvilken den er skrevet^ 
synes at være Borgen, og som skal stige op til den trojanske 
Krigs Tider, Der hedder det: '*At een af de fire Sonner som 
Ouranos avlede med Jorden, hedte Betylos^)**, og kort derpaa: 
''at Guden Uranos opfandt Bætyliernej, da hån frembragte be- 
sjelede Stene Paa samme Sted fortælles : "at Astarte havde 
paa sin Vandring fundet en fra Himlen nedfalden Stjerne, ta- 
get den op og consecreret den paa den hellige Oe Tyrus."*°) 
Disse Steders Forklaring er ikke vanskelig, saasnart man 
kun sætter sig ind i Forverdenens symboliske Sprog, hvilket 
og overalt findes hos Sanchuniathon. At Uranos^ Himlen, frem« 
bragte Bætylierne, kan ikke hedde andet, end at disse faldt 
ned fra Himlen 5 at Astarte fandt saadan Steen , en himmelfal- 
^) Eusehii Prcrp. Evang. Lib. L c. to* ^ 
