122 
pel ydeJe Dyrkelse, med Sikkerhed kan holdes for at være 
liimmelfalden . fordi man i de ældste Tider, inden Billedhufr- 
eerkonsten blev opfunden, kan have taget Stene, blot for at 
betegne Guddomme med f hvilket Pausanias siger virkeligen 
at være skeet i Gr^ekenland ^ IMen alii2,evel bliver da altid 
Sporgsinaalet at afgjore, hvilken Omstændighed kau have be- 
va?^et den Tids Mennesker til at holde saadan o^ inaen anden 
Steen slig Ære værd ; og naar Stenenes Form cg Farve da 
svarer til det vi vide om de fleste himmelfaldne Stene, er det 
sltid rimeligt at hines Oprindelse er den samme som disses, og 
at den har givet Anledning til deres Dyrkelse. Alligevel taber 
Sagen Intet, ved at Exempler vælges sparsommelig, og jeg vil 
derfor nojaiztis. adskille de Stene, om hvilke det udtrvkkeli^ 
siges, at de erc faldne fra Himlen^ fra dem, om hvilke detts 
ikke meldes. 
Blandt de forste er især mærkværdig Soel^udens EIa2.abali 
Steen i Templet i Emisa, hvilken omsider Kejser Elagabalus, 
der var Gudens Præst, bragte til Fvom. Om denne Steen be- 
retter Herodian udtrykkelig: j^at dens Billede hverken er gjort 
paa romerk eller græsk ZMaade, men er en stor 5teen, neden- 
for rund^ oventil efterhaanden spids, næsten som en Kegle, 
af sort Farve, og at maTi brouter med, at den er falden fra 
Hirolen. Paa Stenen fremra^e o«: soes no^le Træk, som skulle 
DO O ' 
være Solens Billede, og ej ere gjorte af Menneikehqender ' 
Pausai). L. YII. c. 22. ~ 
^ ') Ai^og Tig i TI f/.syirog KaruS'éy Trioi^s^t^g ^ Kryoov sIf c^^^r,- 
