nerne over åe Stene, som forestilles paa Mynter; og hele For- 
tællingen hos Damascius om den 'nedfarende Stjerne, der bley 
Eusebii Bætylus, er ganske overen stemmende med Biots og 
andres Fortællinger om de allernyeste Phænomener af samme 
Beskaffenhed. Selv det der findes i den Orpliiske Sang og hos 
Damascius om den pibende Lyd, liyormed disse Stene gave 
deres Orakler, har maaskee sin Oprindelse af det Piben og 
fi\inen i Luften, hvormed de vare nedfaldne. 
Tidens Kortlied, da jeg onskece endnu for Vinterssessio* 
nens Slutning at forek-rgge Selskaber disse Bemærkninger, har 
ikke tilladt mig at anstille dybere Undersogelstr, hvilke denne 
interessante IMaterie unægtelig fortjener. Men saasnart det er 
afgjort, at Bætylierne hore til saadanne himmelfaldne Stene, er 
der en viid Mark aabnet for antic; uariske og naturhistoriske 
Granskninger^ og maaskee al den Ovtrtro, den gamle Verden 
drev med Stenene, hvorom de Orphiske Sange, Theophrast, 
Plinius og andre have saa meget, for en stor Deel nedstamme 
fra denne Kilde; ligesom den rundagtige, ofre koniske Form, 
endeel Antiker ^'), især persiske Gemmer have, ojensynlig 
rober samme Oprindelse ^ 
") En saaJan Ægyptisk , lom maaskee var en Osirisk Bælylus , gjemmes i Jet 
borgianske Kabinet. Zoc^a de Obelisc. p. 2o3. 
Er maaskee den Steen med Perscpolilansk Skrivt , som Michaux har bragt 
med fra Bagdad, og Millin har udgivet og beskrevet i sine Monunim€n:s 
