tillige af, at forste Sort ikke contribuerer saa stor Skyld aarligen 
som sidste; hvoraf man uden Fejltagelse kan slutte. At Skov- 
skyids Hartkorn er en ringere Sort Hartkorn end Ager og Engs 
Hartkorn; og at Forholdet meliem hin og denne altsaa er tilfor- 
ladelig mindre end i. Men saa rigtigt det er at gjore denne 
Slutning, saa urigtigt var det at slutte de forskiellige Slags Hart- 
korns Forhold af Forholdet mellem de aarlige Skatte, der svares 
af i Tdnde af hver især; da der ere flere med bestemmende 
Storrelser, der fastsætte Forholdet mellem disse forskiellige 
Slags Hartkorn, og Skatskylden kin forandre sig for den ene Sort 
uden tillige at forandres for den anden Sort, det Tid og Erfaring 
har beviist; saa der ikke gives et uforanderligt Forhold -mellem 
Skovskylds Hartkorns aarlige Afgift og Ager og Engs Hartkorns 
aarlige Skatskyld; og at magelægge Skcvskylds Hartkorn med 
Ager og Engs Hartkorn omvendt i Forhold med de Conrributio- 
rter, som svares af dem, vilde blive aldeles uretmæssigt, saale« 
des som paa sine Steder er antaget, at fordi der omtrent er sva- 
ret halv Contribution af Skovskylds Hartkorn imod heel af .Ager 
og Engs Hartkorn, da 2 Tdnder Skovskyld skulde gielde mod 
1 Tdnde Ager og Engs Hartkorn. Urigtigheden af dette Magelæg- 
nings Forhold indsees saa meget tydeligere , naar man betragter et 
lige Tilfælde, neml. -Molleskyid , hvoraf regnes halvt mod Ager 
og Engs Hartkorn, da ingen vilde kalde i Tvivl, at det var jo 
ligesaa urimeligt, at magelægge Sre Tdnder Hartkorn Mdlieskyld 
med 4 Tdnder Ager og Engs -Hartkorn , som at afgive s Tdr. 
Skovskylds Hankorn imod 4 Tdr. Ager og Engs Hartkorn, oj 
ansec hine ækvivalent motl disse. 
