*94 
borgerlige Lovgivning, lærer udtrykkelig, ar en Eed, som 
gjores af Tvang, ikke er Eed: og det er derhos især mærke- 
ligt, at her ej blot handles om tvungen Eed, som paalægges ar 
Uvedkommend« eller dertil Uberettigede, i Livsfare eller anden 
lignende Anledning, men tillige om den Eed, der aflægges e£ 
ter en Konges eller Fyrstes Befaling. I samme Bog gives desan- 
gaaende folgende Exempel. Naar en Konge eller Fyrste befaler 
en Israelit, at gjore Eed paa, om han har Kundskab om, at en 
Israelit har besovet en Goia eller et Ikke- Jodiskt Fruentimmer, 
saa er dette en tvungen Eed, I lige Maade naar Ruben har de- 
poneret Penge hos Simeon, og disse efterlyses af Kongen eller 
Fvrsten, for at tage dem med Magt og uden Ret, saa kan den, 
som har Pengene, med Eed benægte det, naar ikkun Eeden til- 
intetgjores i Hjertet. Her er det altsaa overladt til dens Skjon- 
.nende, der skal aflægge Eed, om Kongen har Ret eller Uret i 
Sagen, og i folge deraf at troe sig bunden ved eller befriet for 
Eedens Forpligtelse. 
Naar allerede dette maae ansees for meget betænkeligt, saa 
er det endnu mere farligt, at Joderne formene, at en Eed kan 
loses, eller dens Forbindtlighed ophæves, naar den, der gjor 
Eeden, har andet i Sindet, end hvad han fremsiger med Læber- 
ne. ''Naar en Fyrste , <£ siger Rabbi Jacob Weil i hans Bog 
Scheeloth uthe*chuv6th , (Sporgsmaale og Svar, trykt i Venedig i 
4to, Aar. 1697.) "lader en Jode gjore Eed paa, at han ej vil 
J> forlade hans Land, saa skal Joden tænke i sit Hjerte: / Dag 
'Vil jeg ej gaae ud af Landet, men vel paa en anden Tid.,, 
Men naar han udtrykkeligen forsikkrer, at han aldrig nogensinde 
