%i6 
paa den anden Trofasthed^ Tapperhed og Ædelmod; .pg i de 
Ø'ejitø Tilfælde tor man paastaae, at ,de sidste £geri3ka%£r 
fordunklede de forst?. Uden Tvivl have -de senere Duellers Mis- 
bruge bidraget meget til ,at kaste en Skygge paa de Nordiske Tve- 
kampe. Den tænkende Historiker forstaaer at siderne .mellem 
Tidsaldrenes og Nationernes ulige Aand ; hver .Oplyst yeed, at 
de saa kaldte Æres -Kampe i vore Dage stride ligesaa meget 
mod borgerlig Grden, som deres 'Udfald er et svagt Værn for 
å$f for nas en ti igen krænkede Ære, og et slet -Bevtis enten paa sandt 
Heltemod eller paa en retfærdig Sag. Men unægteligt er det dog, 
at ligesom Dueller i Nutiden ere en Snylteplante , der stundum 
manes frem som Kaadhe&s og Frækheds .vanærende Paaskud..} saa 
havde de derimod yderes reue^Hiem i Nqrdens Hedenold, og her til- 
kom mange Betragtninger, der viste <d em i en saare hæderfuld Skik- 
kelse. 
En sund Sjæl i et kæmpestærkt fLegem .maatte medvirke til 
at give Nordboen en vældig Foleise af overvættes Kraft. Hans 
hele Liv, tilbragt paa Tog og i Feide, var .næsten idel Kraftytrring. 
Hvor megen Tillokkelse var her ikke til Vold og Overmagtens 
vilkaarlige Brug ! Men for disse satte Hdimodighed en .onskelig 
Modvægt. Heit ^kaldtes kun den — det igientage S ;;.;;;: sat 
ofte — der strejfede og togtede, der revsede . ; R6vere og É&fLB- 
mænd, men lod Bonde, Borger og Handlende med Fred. Tve- 
kampene selv vare et Foster af Ædelmod. De vare en Tomme, 
man paalagde pig) for at dæmpe Lidenskabelighed. Endog Ro- 
vere læses ikke lettcligcn at have bortranet en Pige, uden forst at 
lade Faderen vide, at han maatte om en vis Tjd lave sig til 
