med stor Rimelighed kunne antages at være Kampepladse, cre al- 
deles som de Nordisks, men forekomme ingensteds uden i vort 
Nord, og i nogle Egne af Skotland, England og Nordrydskland. 
Om Steenkredse i Georgien har Chardin giort samme Bemærkning. 
Basnage har i 5te Kapitel af sin velskrevne : Dissertation hi- 
sforlque sur les duels, fcorteligen udviklet, hvorledes Duellerne fra 
Norden udbredte sig blandt Middelalderens Folkeslag. Vellejus Pa- 
terculus omtaler allerede i Augusts Tid de Germaniske Nationers 
Dueller. De Franske og Engelske selv tilstaae at have faaet Tve- 
kampsvedtægter fra Normannerne, de Spanske fra Gotherne, og de 
Italienske fra Longobarderne. Naar de Saliske og Ripuariske Love, 
Baar Sachsen- og Schwab en- Spiegel auetorisere Dueller, saa ved« 
kommer dette os her kun for saa vidt, som vor Frode den 7de? 
Love, der tillode Tvekampe, ustridigen ere ældre end disse. The« 
odorichs og Luitprands forgiæves Bestræbelser for at afskaffe Duel- 
ler, den forste hos Gotherne, den sidste hos Longobarderne, vise 
disse Nationers Vedholdenhed ved Fortids Skikke, men de vise 
og, at en Nordisk Plante ikke, uden at vanslægte til Vildskud, 
kunde trives paa sydlig Grund. 
At Fortællinger om Tvekampe hos os haves ligesaa tidligen, 
tom Historien begynder , er ikke underligt , da ogsaa Mytholo- 
gien nævner dem. Ifoige 16de Fabel i den prosaiske Edda an- 
tages Uller, Thors Frilleson, for at være Tvekampenes Gud. 
Den tiifdier, at til ham plejede Énekæmpere at gidre Lofter : a 
hann er heitet i Einvigom. Den Danske Historie omtaler alle« 
tede Kong Skiolds, og den Norske Kong Norrs Tvekampe. Ef- 
