I Henseende til de af Tvekampenes Udfald folgende Retrrg- 
Eeder , kom det uden Tvivl an p&a, om de blot holdres efrer 
privat Aftale, eller de vare til Thinge erklærede. I sidste Til* 
folde er der ingen Tvivl om, at de havde fuldkommen lovlig 
Gyldighed. I den meget lærerige og sanddrue Egils S., som 
den Arnamagnæanske Gom mi s s ion i 1809 har udgivet, læses i 
det 66 til 6gde Kap. om Egills Tvist med Atle i Asktmi paa Gen 
Fenhri-ng- i Norge. Han affordrede denne sin Kone Asgerds Arve- 
gods* Han tilbod Atle en Stævning til Gulething, og de udæske- 
de hinanden til T^ekanip. Historiens Ord ere disser "Da Atle 
drog til Thinge med dem, der skulde sværge i hans Sag, gik 
Egi-11 mod ham, og sagde, at ban ikke vilde tage hans Eed for 
sk Gods, Jeg vil, siger han, tilbyde dig andre Lovs, de nem- 
lig, at vi. skulle holde Tvekampe her paa Thinget, og den, som faaer 
Sejer, beholde dette Gods. Det som Egil sagde, var og Lov* 
og en gammel Sædvane, at enhver Mand havde Ret til at udfor- 
dre Modparten til.Tvekamp, hvad enten han skulde forsvare eller 
s-oge en Sag. Atle svarede , at han ikke vilde undslaae sig for 
al holde Tvekamp med Egil, thi du (sagde han) tilbyder mig 
det, som jeg burde have tilbudet. t . t At Folket paa Thinget kun- 
de domme Parterne til Holmgang, sees tydeligen af Hedfns oven- 
for anforte Historie. Ar Tvekampens Udfald havde juridisk Kraftj 
sluttes med Sikkerhed deraf, at den Seirende bemægtigede sig, og 
beholdt upaaanket den Faldnes Gods og Ejendomme, at man i 
ingen Sag finder Exempel paa, at nogen blev tiltalt for Drab i en 
Holmgang, og at ligesaalidet en saadan Banemand erlagde Drabs- 
boder, som den Dodes Slægtning havde nogen Eftermaalsret i 
denne Anledning, 
