cfer ham en stor og stærk Mand som siger til ham: Laan mig 
Nordmand nogle Penge. Det giorde han efter kort Betænkning, 
imod Lofte til bestemt Tid at faae dem tilbage. Gunnlaug er- 
farer snart, at det var en Ransmand og Viking, gaaer da ti! 
ham, men faaer til Svar* at han intet kunde vente. Digteren 
udfordrer ham da efter tre Nætters Frist til Holmgang, Rove- 
ren loe og modtog Udæskningen. Efter Kongens Raad holdt 
Gunnlaug sit eget Sværd aabenlysr, men hemmeligen bar han et 
storre Sværd > som Kongen havde givet ham, hvis Fæste var bun- 
det tilj hans Haand. Thorgrim begierede at see hans Glavind, 
og da Digteren viste harn sit eget, sagde han: det er et lidet 
Sværd j for sligt Vaaben frygter jeg ikke; og strax hug han til 
ham, og klovede hans Skiold. Nu hævede Gunnlaug Kongens 
Sværd og gav ham Banchug; thi i Tillid til Ubetydeligheden af 
hans Modstanders Vaaben, havde han ikke brudt sig om at dæk- 
ke sit Legem. Da Gunnlaug kom til Ok Svenske, Eric Seier- 
sæls Son, i Upsal, traf han der en anden Islænder fra Mosfel, 
paa Syderlander, Rafn Onundsen. Efcer Sædvane bad Ornistunge 
Kongen at hore en Sang forfattet til hans Ære. Rafn, der lige- 
ledes som Digter havde opvartet Kongen med en Fro ve af samme 
Indhold, udbad sig at hores forst, da han var kommen forst; 
men Ole, der vel havde mærket Gunnlaugs Hidsighed, fojede 
dennes Begiering og lod derefter Rafns Vers forelæse. Imidlertid 
var her de tvende Digteres Forfatter- Avind opvakt. Rafn fandt 
Gunnlaugs Digt for boblende, og denne paastod, at hiins var vandet, 
Nok, Rafn reiste forbitrret bort, og lod sig forstaae med, ar han 
vel skulde give ham et Saar, der kom til at omme. Man drog 
til Island, friede til Helge, Gunnlaugs Fæstemoe, og da han ef 
