254 
Agtelse for hinanden., at man stiftede indbyrdes Venskib eller 
endog Fostbroderskab. Paa den Maade opstod efter Sturlaugs-S. 
den noieste Forbindelse mellem Scurlaug og Framer, ovennævnte 
Holmgangsmands Kolls Broder. Pen sædvanlige Regel for Holm> 
gangens Slutning var, naar en af Kæmpernes Blod flod ned paa 
Teppet ; og denne holdtes saa strængt., at en liden Uforsigtighed 
eller blot Hændelse her var afgiorende, om den let saarede 
end ikke havde givet et Hug. Hvor harmfuld Gunnlaug i Stri- 
den med Rafn blev over, at en Splint saarede hans Kind, er for- 
hen omtalt. Paa lignende Maade hie-v Kor mak i Kampen med 
Berse saaret i Tommelfingeren. Begge maatte betale deres Holm- 
Ipsen; men Kormak tilfojede: det er en liden Seier, som Per- 
se har erhvervet ved mit Uheld, skiont vi nu maae skilles ad. 
Som vi forhen saae, at i Kamppladsens Tilberedelse vare Skik- 
ke , der antydede noget Hensyn til religios Overtro, saa for- 
holdt det sig og med den Handling, hvormed den Seirende slut- 
tede Holmgangen, især -naar samme angik en betydelig Arv eller 
Ejendom. En stor og gammel Oxe fremfdrdes paa Pladsen, un- 
dertiden ia saa at hver Stridende fremledte sin; Oxen kaldtes 
Blornaut,, Kæmperen, der havde nedlagt sin Modstander, afhug dens 
Hoved; og troede saaledes at hævde sin lovlige Sejer, og der- 
paa at kunne tilegne sig alle den Overvundnes Ejendomme. Saa 
giorde Egil efter Atlcs og Kormak efter Thorvards Drab. Alan 
kaldte det: at vega sig til Arfs; og hvad end Nordboerne tænkde 
ved dette., saa er det uden Tvivl vist, at det har staaet i For- 
bindelse med magiske eller dog andægtige .ideer, 
VI. 
Efrer saaledes at have sammenstillet det vigtigste af hvad 
vore Nordiske Skribenter have nedregnet om Holmgange, deres 
