4 6 
enkelte Borger, den Garantie for sine Rettigheder, som Statens 
Oiemeed fordrer. 
Hvad angaaer Religionen, da er det oiensynligr, at Staten 
ved sin Magt ikkun kan virke paa Handlinger, som falde i dens 
udvortes Virkekreds, ikkun straffe og belonne den Daad, som 
fciendéligen fremtræder i Begivenhedernes Orden, og da alene efter 
Handlingens, om jeg tor sige, materielle Præg. Dens Garantie 
imod Forurettelse, Bedrag, og ethvert Onde, der udflyder af Ego- 
ismes og Lidenskabeligheds urene Kilder kan derfore heller ikke 
gaae videre end dens Magt, og er desaarsag saare ufuldkommen 
og utilstrækkelig. Staten straffer Misgierninger og Forbrydelser, 
som opdages, og forsaavidt de opdages. Den har ikke Midler til 
at straffe det der skeer i Londom, eller forebygge Udbruddet af 
det Ondes giærende Stof, der ligger skiult i udannede Gemytter. 
Her behoves en hoiere Garantie imod hemmelig Vold og List, og 
en stærkere Dæmning mod de brusende Stromme, der stedse true 
at undergrave Tillid og Rolighed i Borgerselskabet, og denne Ga- 
rantie .findes ingensteds uden i Religionen. Denne Modvægt imod 
Staternes indvortes Hang til Udartning og Fordærvelse er desaar- 
sag og fra de ældste Tider erkiendt for ilgesåa hellig Som absbltlt 
nodvendig for Staterne. Det bor vel udledes fra denne bevidst- 
hed^ at de tvende Begreber af Ildsted og Alter (ara & lécMs) 
stedse findes uadskillelige ved Siden af hinanden, og at der blev 
Borgerpligt, at hylde Religionen , uden hvilken Eden, dette Sard- 
færalghedcns sidste Værn, denne hellige Betryggelse for tofters 
usvigelige Opfyldelse og Troskabs Ubrodclighcd ei kan finde Sted 
eller have Betydning. At opretholde, befæste, og noiere at sum- 
