Åt der i enhver Stat ere Rettigheder og Love , uden hvis Haand- 
liævelse det offentlige Væsen nodvendig maa gaae til Grunde, er en 
Sandhed, hvorom Ingen alvorlig har kunnet tvivle, hvor afsagt Fiende 
af Retfærdighed han end ellers kunde være. Thi hvad Karneades 
eller andre Philosopher, saavel af den aeademiske, som egentlig skeptiske 
Skole skulle have indvendt derimod, sigtede dog kun til endog paa 
denne Maade- at godtgiore den almindelige Sætning, at Intet er saa 
vist, det jo, som Gienstand for en af Principer strængt udledet 
Videnskab, ved samme Slags og Hgesaa stærke Grunde kan kuldka- 
stes, ei til at ophæve al Sandsynlighed selv, der ved en dyb Fø- 
lelse og dunkel Almelse af det Sande gemeenlig langt mægtigere 
end nogen Anden bestemmer os tit at handle, og uden hvilken det 
menneskelige Liv ingenlunde kan oestaae. Ja, de, der i andre 
Ting aldeles mistvivlede om Mueligheden af Sandheds Udfindeise, 
berettes dog, hvad Moralen angaaer, med Bestandighed at have holdt 
sig til det ^ne Partie , og med Fornoielse at have skienket hiin 
indvortes Foleise , med hvilken de elskede Ret og Ære frem for 
-alle Ting, det Bifald, som de nægtede ei alene Fornuften, men 
de udvortes Sandser selv* Saaledes var der Ingen blandt alle *Sa- 
crates's Efterfolgere, der ivrigere end Pyrrko; Skeptikernes Fader, 
forfægtede Dydens Sag: og den Timon, der endnu maa bære Nav- 
Ir! 2 
