72 
re Retfærds og Ædelmodigheds Folelser i deres Bryst. Heraf lade 
sig mange Særsyner forklare, der forekomme saavel i den borger- 
lige Historie som i det daglige Liv; hvori det ei sielden hændes, 
at Mænd, for Resten udmærkede ved Indsigt og Retskaffenhed, 
saavel i selv at handle, som i at bedomme Andres Handlinger, un- 
dertiden bevise sig i hoieste Grad partiske, dadle, hvad der er 
Roesværdigt, og berornme det Modsatte. Saa ophoier den philoso- 
phiske Taler og Statsmand Cicero selv Tribunerne Ocfavius og 
Drusus, samt Consulen Opimius , men laster derimod de kiække og 
ægte patriotiske Grauher, uagtet de forste enten aabenbar dreves 
af Had og Egennytte, eller lode sig bruge som Redskaber for de 
Riges og Mægtiges Kabaler; de sidste derimod efter Ciceros egen 
Tilstaaelse vare meget ædle, skiondt med den nodvendige Verdens 
Klogskab og Menneskekundskab maaskee ei nok udrustede Mænd. 
Thi denne Verdens Bom ere , som vor guddommelige Lærer selv 
har bemærket, gemeenlig meget klogere end Lysets Born i Om- 
gang med deres Slægt, 
Efter Fornuften gives der ingen Rettighed, uden sanvidt 
Magt til at fordre den er nodvendig til en Pligts Opfyldelse. Jeg 
veed vel, der gives Philosopher, som heri ere aflange andre T:.r>- 
ker, og troe, at vi mod livlose og ufornuftige Væsener kunne hand- 
le som vi lyste, naar kun den Brug, vi af denne Frihed gidre, 
ci er Os selv eller Andre til virkelig Skade: og derte oplvse de 
ved Exempler, af hvilke det skal være klart, hvor sror en Forskiel 
der er mellem Rettigheders , fast maarte man sige, Selvraidighed, 
og Pligters Strænghed. Blandt hine vil jeg blot anfore den , for 
Vellysts eller Nysgierrigheds Skyld ei alene at skille umælende 
