bliver siden af Lovene beskytter, æret og befordrer. Længe hol- 
der Mængdens Taalmod sig inden for Beskedenheds Grændser, 
naar den trykkes og klemmes af de Stores Vælde; men det mind- 
ste Gran, som da kommer til, forstærker, ligesom for dens Sam- 
mentræknings-Evne , saa nu dens Udvidelses posirive Kraft, indtil 
den faaer jævnet Alles Kaar og paa nogen Maade bragt de mest 
Ophoiede tilbage til det almindelige Maai. Thi visselig, hvad Na- 
turen i Sandseverdenen og selv i Himmellegemernes Orden fornem- 
melig tragter efter, at alle Ting ved et Slags Ligevægt kunne be- 
holde deres faste Stilling, det samme synes i de menneskelige 
Ting at være dens Formaal: og Rimeligt er det, at Elementernes 
blinde Bevægelser ei heri ville standse, forend en Harmonie mel- 
lem de storste og mindste Ting bliver bragt tilveie, saa at enhver, 
sat paa sit rette Sted, omsider kommer til Hvile* Thi hvad har 
Folkets Maiesræt og Herredom, hvad havde Lovene for Jordegod- 
sernes lige Deling hos Romerne og Spartanerne; hyad har deri- 
mod Kamp om Overmagten, hvad Stændernes og Forretningernes 
bestemte Grændser vel ellers til Oiemeed, uden at bringe den bed- 
ste Forfatning, de rigtigste Forhold til en bestandig Fuldendelse? 
Men saa længe begge Yderligheder endnu indbyrdes ere stridige, 
maa da ei al privat og offentlig Rer nodvendig have Bølgernes 
Bevægelse og med det absolute Gode, Billige og Ædle fore Krig? 
Ingen Orden i de menneskelige Ting, i hvis Haandhævelse dog 
Retfærdighed b estaaer , kan være stedsevarende: thi ei engang med 
Himmellegemerne har Naturen bragt det saavidt, at jo Stiernerne 
efter mange Aarhundreders Forlob afvige kiendelig fra deres for- 
rige Lob; men Stater vanke, ligesom Kometerne, endnu ustadig 
omkring, fordi hina ligeledes kun for kort Tid siden, om maa 
K i 
