go 
hed at opofTre et stort Haab eller en nærværende For deel for en 
Skygge eller et romt Gespenst af -Dyd; saa kunde man med nogen 
Grund holde den for et indskrænket og af Fordomme blindet Ho- 
ved, der i Omgang med de Fleste ei ungefær handlede ligesaa, 
og, om end eedsvoren, ei alligevel jo for jo heiler sogte at snoe sig 
ud af Lovenes Baand. Al Uenighed mellem Philosopherne synes 
folgéHg kun deraf at reise sig, at nogle blandt dem have tænkt 
sig Mennesket som et af Naturen velvilligt, fromt og ædelt Væ- 
sen, andre som ondt, ukiærligt og tilboieligt til Uret. Var den 
sidste Mening nu den rigtigere, saa kunde intet Fordrag uden Øv- 
righed og haarde Straffe bestaae. Skal ogsaa jeg derom yttre min 
Mening, saa giver jeg uden Tvivl heller den forste Bifald, og hol- 
der den Tiistand blandt Mennesker, hvori den Ene ligger i et 
evigt Kiv med den Anden, aldeles ikke for naturlig, men opkom- 
men af en vis Naturens Fordærvelse; skiendt den maaskee ei just 
i alle Henseender fortiener Navn af en Udartning, men virkeli^ 
snarere er et Skridt til det Bedre: da Individerne, Selskabets Ele- 
menter, forst med inderlig Kiærlighed omfavnede, men siden 
revne fra hverandre, bleve fjendtlige, paa det at et storre og sted- 
sevarende Venskab, der ei, som hint, er uden Bevidsthed og Fo- 
leise, deraf i sin Tid kande opstaae. Paa denne Maade anroge ei 
Empedocles og andre gamle Philoscpher alene, men ogsaa nogle 
blandt de nyere, at denne skionne Verden af modsatte og stridige 
Ting er bleven til. Satte vi nu, at alle Stater blandt Mennesker, 
iler saaledes have tumlet sig omkring forst ere fremkomne; saa 
har Hobbes af Frygt og Overmagt ci ilde udledet alle Loves Krafr, 
ei for derved at lægge Grund til den egentlige Moral, men til Na- 
turretten alene, og aahenbare dens Kilder. Havde han derimod her 
