$6 
der blive deres Lofter troe, see vel til, at de ei ved alt for ne- 
ger* Agtelse for Ret paadrage sig selv den storste Fortræd. Man 
rinder derfor, at i Srater agtes Meneed og Pagters Overtrædelse 
gcmeenlig for aldeles ubetydelige Pletter, som, hvor hoit end de 
Fornærmede i offentlige Skrifter bevidne 'deres Afskye derimod, 
dog ved næste Fredsslutning let afviskes. Thi heri er intet an« 
det vanærende end Usandheden, der hos private Folk gandske vist 
er den storste Skam , men i offentlige Underhandlinger mellem Sta- 
terne saa almindelig , at neppe de ringeste Ting engang, saasom 
■de sædvanlige Hofligheds og Venskabs Yttringer, rigtig eller or- 
dentlig kunne behandles efter den strænge Sandheds og Oprigtigheds 
Bud. Det hele Stykke om Sandruehed vedkommer desuden efter 
mange og meget beromte Juristers Mening ikke Rets, men ikkun 
Dydslæren: hvoraf folger, at ei engang Pagters Gyldighed og Hel- 
lighed derpaa skal være grundet: og deri have de fuldkommen 
Ret, hvis det er rigtigt, at Ret og Dyd ere saa forskiellige , som 
nogle baade blandt de Ældre og -i vore Dage Kant, Fichte og de- 
res Tilhængere paastaae. Jeg er derimod overbeviist om, at beg- 
ge Videnskaber have samme Kilder i Sædelighedens fælles Idee og 
blot i Anvendelsen afvige fra hverandre; men at den borgerlige 
saavelsom hiin almindelig saa kaldte Naturret ei indeholder and:t, 
end en vis af de klogeste Mænd fastsat Orden, der, som de i det 
mindste troede, især er skikket fil den sande Retfærdigheds Haand- 
hævclse, saavidt menneskelige Indretningers Ufuldkommenhed for 
maaer. Men da denne Retfærdighed sorger saavel for Ens4iges 
som Samtliges Bedste, hine Love derimod kun cre givne for Alle, 
og ei altid kunne tage tilborligt Hensyn paa Individerne; saa var det 
ei at forekomme, at jo Retfærdighed mangen Gang maatte synes 
