89 
Jeg derom har sagt, som om jeg meente, at Troe og Love i ud- 
vortes Statssager ei var af megen Vigtighed, eller at den for Nyt- 
ten i der mindre hngt burde staae tilhage. Thi hvem afskyer et 
Troloshed? hvem beundrer ei deres Troskab, som for at bevare 
samme ringeagte Tab af Formue, Elendighed og Doden selv? 
Hvilken Statsmand er saa fremmed i Historien, at han ei skul- 
de vide, hvor meget storre Forliis det almindelige Væsen ved 
Tracraters Overtrædelse i det Ffele har paadraget sig, end ved de- 
res Iagttagelse, eller hvis Folsomhed er ved bestandig Vane vel 
saa hærdet mod Retfærdighed , at han af gandske Hierte kunde 
lee ved Svig og Meneed , uden selv, i det han deri gior sig skyl- 
dig, undertiden at fole nogen Grue? Upaatvivlelig seer han det 
Bedre og maa bifalde det: da han nu alligevel gior det Værre* 
troer han det undskyldeligt, enten med Kiærlighed for sin Stat, el- 
ler med en Nodvendighed, der visselig kan være saa stor , at end- 
og en viis Mand maatte skikke sig deri. Thi, at holde en Pagf, 
som det er vist, at ingen Anden i lige Tilfælde vil agte, og Mod« 
parten, hvis han fandt det raadeligt*, ufeilbarlig selv vilde lose, 
kan dog ei være Nogen« Pligt, med mindre han besidder saa 
megen Magt, at han kan- aftvinge den anden samme Ret. Jo 
mægtigere man derfor er, desto strængere bor man holde paa Ret- 
færdighed, og uden Tvivl bor Enhver, saavidt han kan, giore sit 
til, at det, som fordærvede Sæder have krummet, ved Fornuft 
igien maa vorde lige. For Resten have Stater, Ovrigheds Perso- 
ner og Private i den Henseende samme Pligter, at de, saa lidet 
som mueiigt er, afvige fra Fornuftens Regel, og dertil stræbe ac 
giore baade Lovene og Omstændighederne selv passende. Men ef- 
terdi, naar Fordrage endog af den gyldigste Aarsag blive brudte 
Vid. Sel Skr. VI Deel. II Hæfte 1 816. M 
