92 
Tilfælde stemmer overøens med Fornuftens Idee og det vor Siel 
indprentede Billede. Men dog; har Naturen Saa lidt villet, at No- 
get skulde være Nogen aldeles eiendommeiigr , at Legemet og dets 
Organer selv tildeels ere et fælles Gode. Derfor horer, som C?t 
cero vel har bemærket, en Deel d£ Os vore Forældre, en anden 
vore Venner og Fædrenelandet til : ei heller er den ovrige gand- 
ske vor, da Elementerne ved Doden kræve Legemet heelt hvert 
Oieblik stykkevus tilbage, saa er det langt fra, at vi i levende Live 
kunne tage nogen Beslutning derom for den folgende Tid, eller ligesom 
ved Arv efterlade det til hvem vi ville. Tingenes Brug er Os 
nemlig kun for Oieblikket forundt: om Lovene foie Noget til 
denne Ret, saa kin dette dog kun ved Overeenskomst staae 
ved Magt, Man behover derfor ikke vidtloftig at giendrive hine 
selsomme Meninger, hvoraf en har giort Mennesket til den hele 
Sandseverdens Herre, en anden villet fastsætte visse absolut al- 
mindelige Regler, efter hvis Forskrifter enslige Personer ei alen« 
rettelig kunne nyde alie Ting, efterat de forst ordentlig ere blevne 
dem tildeelte, men endog beholde dem paa en aldeles udelukkende 
M-iade; en trcdie vil tillige, at denne formeente Rettighed stræk- 
ker sig endog langt ud over Live' s O'rændser og næsten til evig 
Tid uryggelig bor vedvare: thi, hvor urundede disse Forestillin- 
ger ere, indseer Enhver, der ei il en tidt fordærvet Sædvane, men 
af Fornuft og Erfarenhed selv har lært Naturene Bud at kiende. 
Men har denne Narur, Eiendom angaaende, Irret med Vished 
bestemt, saa kan Oecupation langt mindre afgiore denne Sag, 
Thi, for nu ci at gientage hvad Rousseau og andre gmdske pas- 
sende have indvendt derimod, KUl ere de selv, der dog paa saadan 
Occupation lægge den storstc Vægt, i yderste Forlegenhed, naar dc 
