93 
skulle førklare, hvorledes af en saa ligegyldig og ubetydelig Hand- 
ling kan opsraae en vægtig og overalt gyldig Ret: hvorom Kant, 
en saa dybsindig Philosoph, uagtet han derpaa anvendte al muelig 
Flid og gandske vist sogte saa dybt tilbunds som han kunde kom- 
me, dog ligesaa lidt som Åndre har kunnet sige noget tilfredsstil- 
lende: hvilket bor tiene til et stort Beviis paa, at, hvor Intet er, 
der soger man omsonst, og ar det ei altid lykkes af Lovkyndig* 
hedens Sumper at fiske nogen Sandhed op. Men al Eiendom sy- 
nes at være kommen deeis af Nødvendigheder, deels af Fordrag 
eller Overeenskomst, Thi hvad vi paa ingen Maade kunne und- 
være, det betiene vi os uden Tvivl af som vor Ret, og derom 
kan neppe være nogen Tvist, Men hvad Enhver virkelig beho* 
ver, det er ofte kun alt for tvetydigt, Paa det at der nu ikke der- 
om skal være uophorlig Kiv, fandt man i Begyndelsen for godt 
at fastsætte, at Alt, hvad Naturen saaledes har tillag: Enhver, som 
Siel og Legeme, saa at man uden dette ei kunde være htel og velbe- 
holden , det maatte betragtes som gandske eiendommeligt, og, hvis 
Andre dertil havde nogen Ret, saa maatte de frasige sig samme, 
med mindre den ved senere Fordrage blev fornyet igien. Hvad 
de ovrige Ting angaaer, saa skulde disse være fælleds for Alle, 
saavidt dette Fæliedsskab med enhver eenslig Persons Bedste kan 
bestaae; men hvor saadant var umueligt, der skulde man enten ka- 
ste L<>d eller Occupation isteden for Lodkastning være gieldende. 
Visselig er denne Maade den naturligste og bedste, som Menne- 
sker, der see paa den nærværende Nytte og for Eftertiden ere 
ubekymrede, kunne opfinde, men deraf ere dog forst saa mange 
Fornærm -iser , da Hændelsen og ei Fornuften eller en billig Vur- 
dering af Enhvers virkelige Nodtorft har afsagt Dommen ; og bag 
