98 
sig selv. Efter Forsynets hoiere Riad paafulgte denne Sagernes 
Omvæltning: hvis Mennesker nu handle efter samms Grundsætning 
ger, saa kunne de vel heri ridt gaae alt for dumdrlstigen frem, men 
hvem tor paastaae, at Handlemåden i sig selv og uden Undta- 
gelse er uædel, og at der ei kunne gives Omstændigheder , hvorun« 
der den fuldkommen kan retfærdiggiores? Om disse nogensinde 
virkelig have fundet Sted, eller om Nogen af de Personer, der i 
Historien fremstilles snart som Rovere, snart som Erobrere og stort 
Mænd, have handlet af disse Bevæggrunde, derom kan her intet 
Sporgsmaal være,* kun om det overhovedet lader sig tænke, at en 
hoiere Ret undertiden i den indfdrte Retsorden kan tillade saadan 
Forstyrrelse. Thi er dette vist; saa blive mange Tildragelser, 
der i Historien forekomme, tillige at betragte fra en langt anden 
Side end den sædvanlige, og mange nye Indretninger kunne derved 
ror den folgende Tid blive grundede, som med tilbdrlig Viisdom 
og Klogskab udforre, for Menneskeheden i det Hele blive ligesaa 
velgiorende, som de nodvendigen maae vorde skrækkelige, naar de 
efter en dunkel Idee eller blot Ahnelse om det Rette uden Ind- 
rgt og Overlæg skulk udfores. 
Hvad der hidindtil er sagt om Fordrag og Eiendom, skion- 
ncs det letrelig, man om det offentlige Væsen i Almindelighed kan 
sige. Derfor er i Statsforfatningen selv ikke Noget saa fast og 
urokkeligt, at hvosomhelt der vover at antaste samme, derved 
just kan siges at ville kuldkaste Tingenes evige Sammenhæng 
og Orden, som af Skiæbnen forud er besttmt. Tværtimod hændes 
det, som tilforn er erindret, ikke sielden, at jo mere man bli- 
ver forelsket i dennes Skidnhcd, desto mindre kan man berolige 
