100 
man derfor pleier at kalde det hoieste Gode. Ikke desmindre la- 
der det sig med uforkastelige Grunde godrgiore , at, hvis det al* 
drig var tilladt at bryde visse Love, skiondr med Eder og For- 
bandelser stadfæstede, saa kunde d_*n menneskelige Slægt aldeles 
ikke bestaae, langt mindre være kommen til den Hoide, paa 
hvilken vi ved Kunstens og en hoiere Videnskabeligheds Hielp 
nu med Rette fryde os ved at sraae. Thi saaledes ere Menne- 
sker gemeenlig sindede, at naar Noget viselig og til almeent Vel 
er forordnet, saa onske vi, som om intet Bedre kan ophittes, at 
det maa blive til en bestandig Lov, uagtet det kun for nærvæ- 
rende Tid, og saa længe Omstændighederne blive de samme, kan 
være det Rigtigste og Bedste. Dernæst, hvad Rettighed eller be- 
synderlig Fordeel deraf kan flyde til visse Personer eller Stænder, 
derfra onske disse rimeligviis alle andre evindeligen udelukkede, og 
Almuen, der overalt gior saa meget af det Gamle, og gemeenlig 
foretrækker det Sikkre og Nærværende, uagtet maadeligt, for det 
Tilkommende og Uvisse, slaaer sig gierne til deres Partie , som 
ingen Forandring lide. Heraf kommer det, at de, der saavel i 
indskrænkede Monarchicr som i Fristater tiltræde den hoieste Vær- 
dighed [ sædvanlig blive forpligtede til Intet af gammel Skik at 
afskaffe, eller tillade, at man uden fæfleds Samtykke endog et Haar- 
bred derfra tor afvige. Men, da saadan Eed, enten fordi den af 
sin Natur er umuelig at bevare, eller fordi Magten ligesaa lidt 
behover at holde andre Rettigheder i Ære, for det Meste kun 
lidet blev agtet af dem, som sandanne Betingelser næsten vare 
paatvungne , men Intet pal den anden Side saa meget ængstede 
dem, for hvilke de forhen erhvervede Rettigheder vare særdeles 
vigtige, som at denne Pagt kunde blive brudt; saa toge disse ei 
