ii4 
siter d« indrette Starens nærværende Forfatning glæde sig over at 
kunne gidre virkelig. Hvo har ei om de storste Feltherrer og 
Ophavsmænd til græsselige Ødelæggelser og Omvæltninger paa Jor- 
den hort rorende Træk af Menneskelighed ja Godmodighed fortæl- 
le? Hvo var kierligere mod sine Venner end Cæsar eller Alexan- 
der? Hvad berettes ei om en Gustav Adolphs og Henrik den fier- 
des ædle Hierte? Ei Carl den 12te selv var uden Venskabs og 
Medynks hulde Folelser : og hvorledes skulde jeg blive færdig, om 
jeg med Exempler vilde bevise denne Sag ? Men saaledes ere vi 
af Naruren dannede: at vi forst ved Fdlelsen, hvori der altid fin- 
des ec dunkelt Sandheds Kiendcmærke, prove hvad Godtog Ædel: 
monne Være; derpaa forske vi efter Grunden dertil, og, have vi 
fundet samme, saa begribe vi let, at denne strækker fig meget 
videre end de Tilfælde, hvor vi blive det Rerre vaer, og at dec 
ei er indskrænket til en lille Kreds af Venner og Beslægtede, men 
giclder om det hele Selskab, ei blot af Borgere, men i Alminde- 
lighed af det menneskelige Kion. Saasnart dette bliver os tyde- 
ligt, stræbe vi, saa vidt mueligt er, at kalde Tanken bort saavel 
fra de nærmeste og med Os forvante Ting, søm fra Sandserne 
selv, for defto bedre at giennemskue det i Sielens Grund forborg- 
ne Begreb, og, medens vi derpaa rette vor Opmærksomhed, som 
Archimedes paa sine Sirklcr, sporge vi kun lidet efter enslige 
Borgere og Venner, ja efter Bum og Forældre selv, Naar vi paa 
den anden Side fra dette hoiere Sted igicn komme ned paa Jor- 
den, glemme vi ligeledes det Offentlige og Ficrnc, og overlade 
os gandske ril private Folelser: hvorover det da skeer, at vi in- 
genlunde ere os altid selv lige, eller hvis vi stedse forblive paa 
samme Sred ; vil man finde os enten all for alvorlige og strænge 
