1 1 8 
det forste angaaer, da , ligesom denne saa skionne Natur for umin- 
delige Tider siden af Chaos og en almindelig Elementernes For- 
virring er udgangen; saa vil uden Tvivl hun moralske Tingenes 
Orden med Aarenes Forlob ligeledes stedse mere og mere udvikle 
sig: og intet Under er det. om denne hidindtil ei er bleven fuld- 
kommen eller har naaet samme Spidse* som den, paa hvilke vi. 
see de uorganiske, især de himmelske Legemer at sraae. Th; 
ogsaa det menneskelige Legeme, paa hvilket Sielen n6d ven- 
dig notter sig, burde tidligere end denne komme til et Slags 
Modenhed. En evig Lov synes at have fastsat , at dette for 
skal lykkes de hoiere storre Masser, end de mindre og lave- 
re, men blandt disse derimod de uædlere Væsener forend de 
ædlere. Men at Mennesket, selv medens det endnu er bun- 
det til denne Jord, engang vil kunne fryde sig ved samme Lod, 
dertil see vi et herligt Haab endog fra den Kandt at funkle os 
imode, at saavidt man ved Grandikning i de ældsre Mindesmærker 
kan indfinde, see vi Jorderige, forend det endnu ved indbyrde« 
Mord og Krige blev hiemsogt, ved Ild og Vand langt mere for- 
dærvet og odelagt: og forst, da disse Ulykker efrerhaanden ophor- 
te, og deels sieldnere deels med mindre Heftighed indbrode, ble- 
ve Uroclighederne i de menneskelige og offentlige Ting ligeledes 
sagtnede. Men at herover for de storste Dyder intet Sred vilde 
blive tilbage, dette synes der aldeles ingen Grund til ar befrygte. 
Thi, skiondt Dydens Storhed med Rette bedommes efter dens 
Kraft og Styrke, og af den Aaarsag fornemmelig viser sig ved 
stor Anstrængclse ; saa maac den dog ei altid nodvendig kæmpe 
med Sandserne, med Gierrighed og andre Begieringer, der, saa langt 
fra altid at styrke dep« Kraft, svække den meget ofte. Men hvo., 
